Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében

- Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében
- Előszó
- 1. fejezet: Bevezetés
  - 1.1. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott társadalmi kép történetének kutatása
  - 1.2. Az elméleti modell mint értelmezési keret
    - 1.2.1. A fejlődésmodell egy példája: Lloyd deMause pszichogenikus elmélete
    - 1.2.2. Ulrich Bleidick klasszikus fogyatékosságelméleti modellje (1977)
    - 1.2.3. A Könczei György és Hernádi Ilona által bemutatott fogyatékosságtudományi modellrendszer
  - 1.3. Történeti alapokon álló integrált modell-rendszer kísérlete
  - 1.4. Kérdések, feladatok
- 2. fejezet: Az ókori Kelet és az antikvitás emberének képe az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről
  - 2.1. Mezopotámia
  - 2.2. Olmékok
  - 2.3. Hellén kultúrák
  - 2.4. Róma
  - 2.5. Zsidó társadalom, korai kereszténység, vándorló barbár törzsek
  - 2.6. Kérdések, feladatok
- 3. fejezet: Értelmileg akadályozott gyermekkép és felnőttkép a középkorban
  - 3.1. Szent Ágoston felfogása a fogyatékos személyekrő
  - 3.2. Kolostorok, asylumok, árvaházak ˗ a fogyatékos személyek megsegítésére irányuló karitatív gondoskodás első intézményei
  - 3.3. Stigmatizált társalmi csoportok és a kirekesztés szimbóluma: a „Bolondok Hajója”
  - 3.4. Összefoglalás
  - 3.5. Kérdések, feladatok
- 4. fejezet: A reneszánsz, a humanizmus és a reformáció-ellenreformáció korának képe az értelmi fogyatékos emberről
  - 4.1. Boszorkányüldözés
  - 4.2. „Torzszülöttek”, monstrumok
  - 4.3. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott kép Luther szövegeiben
  - 4.4. Udvari bolondok
  - 4.5. Diskurzus a Down-szindróma képi ábrázolásának a reneszánsz festészetben történő lehetséges megjelenéséről
  - 4.6. Az értelmi fogyatékosság ikonológiai ábrázolása a reneszánsz festészetben: a „bolondkő” eltávolítása
  - 4.7. Összefoglalás
  - 4.8. Kérdések, feladatok
- 5. fejezet: Az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről alkotott kép változása az újkorban
  - 5.1. Az új „társadalmi érzékenység” és a kirekesztés intézményeinek kiépülése
  - 5.2. A „Közkórház”
  - 5.3. Az elzáró intézmények sajátosságainak további alakulása
  - 5.4. A „Bethlem”
  - 5.5. A „bolondsággal” kapcsolatos társadalmi érzékenység változásai az újkorban
  - 5.6. A nevelés és a felügyelet szerepének felértékelődése az újkor századaiban
- 6. fejezet: Egy lezáró-szintetizáló és új utakat kereső reformer: Philippe Pinel
  - 6.1 Korai évek, párizsi pártfogók
  - 6.2. A Bicêtre élén: egy mítosz születése
  - 6.3. Egy elfelejtett előfutár: Vincenzo Chiarugi
  - 6.4. Munkatárs és barát: Jean-Babtiste Pussin
  - 6.5. Az „erkölcsi kezelés” (le traité moral)
  - 6.6. Reformok a Salpêtrière-ben, szakirodalmi munkásság
  - 6.7. Tanítványok, követők és kritikusok. Pinel-interpretációk: pró és kontra
  - 6.8. Foucault olvasata Pinelről
  - Kérdések, feladatok
- Ellenőrző tesztfeladatok
- Irodalomjegyzék

« Előző | Következő »

# 2.2. Olmékok

A szakirodalom az olmék kultúrát úgy tartja számon, mint Közép-Amerika első nagy és jelentős civilizációját, amely a mai Mexikó területén helyezkedett el. Fennállása a Kr. e. 1500 és Kr. sz. 400 közötti időszakra tehető. Társadalmi életükben igen nagy jelentősége volt a vallásos kultusznak, éppen úgy, mint az őket követő többi közép-amerikai társadalomban. Hiedelmeikről, attitűdjeikről, ember-és gyerekképükről sokat elárulnak a fennmaradt műalkotások: szobrok és barlangrajzok. A fogyatékossággal élő személyeket ebben a kultúrában feltehetően nem zárták el a nyilvánosság elől. A fennmaradt szobrokon gyakran jelennek meg „deformitások”, sokszor ábrázolnak törpe, púpos és a lepra jeleit magukon viselő személyeket (Milton és Gonzalo, 1974).

Az olmékok totemállata a jaguár volt, természetfeletti erőt tulajdonítottak neki. Az istenségként tisztelt totemállat a tisztelete ezekben a kultúrákban az azonosulás, az indentifikáció terén is megnyilvánult. Az olmékok a jaguár testi erejét, ügyességé csodálva szerettek volna hasonlatossá válni szent állatukhoz. Művészetükben számtalan példáját látjuk a zoomorfikus identifikációnak, a jaguárszerű emberalak-ábrázolásnak. Az azonosulás tetőpontját ebben a hiedelemvilágban a kultikus egyesülés jelentette: fennmaradt olyan rajz, amely egy asszony és egy jaguár nemi aktusát ábrázolja (Peck, 2008, 10). A mítosz szerint az ember és a totemállat egyesülésből sajátos „hibrid” teremtmények, „ember-jaguárok”[1] születtek.

Sok olyan kisméretű szobor fennmaradt ebből a kultúrából, amelyek „ember-jaguár” gyermekeket ábrázolnak. Egy művészettörténész és egy antropológus kutató, George Milton és Roberto Gonzalo igen érdekes publikációt tettek közzé 1974-ben (Milton és Gonzalo, 1974). A szerzőpáros megvizsgálta a fennmaradt gyermekszobrocskák egy sorozatát, és arra a következtetésre jutottak, hogy az „ember-jaguár” gyermekek szobrainak arcvonásai és testalkata a Down-szindróma jegyeit viselik magukon.[2]

1. kép: Olmék gyermekszobor. Közép-Amerika, Kr. e. 1500 és Kr. sz. 300 között

A kutatók véleménye szerint az ilyen antropológiai sajátosságokkal ábrázolt gyermekalakok modellje nem a misztikus művészi fantázia volt, hanem a valóság: valójában élő, korabeli Down-szindrómás gyermekekről mintázhatták ezeket a kisméretű kultikus gyermekfigurákat. Ezt a feltételezést támasztja alá a Matthew Stirling amerikai antopológus által feltárt olmék barlangrajz is, amelyen 45-50 év körüli asszony látható a totemállattal való közösülés közben. (A szakirodalom szerint a Down-szindróma előfordulásának esélye a várandós asszony 45. életéve fölött radikálisan megnövekszik.)

2. kép: Jaguárral közösülő olmék asszony ábrázolása a mexikói Oxtotilán sziklahasadékban

A fennmaradt olmék gyermekszobrokon látható, Down-szindrómára utaló jegyek alapján joggal feltételezhető, hogy ebben a kultúrában a Down-szindrómával élő értelmi fogyatékos gyermekeket nem stigmatizálták, nem rejtegették és nem rekesztették ki a társadalom nyilvánosságából. Sőt, ezek a gyermekek megkülönböztetett figyelemben részesültek, mivel a hiedelem szerint a nép totemállatától származtak. Megállapíthatjuk, hogy az olmék kultúrában a fogyatékos gyermekekről, köztük is a Down-szindrómás gyermekekről kialakított képet az elfogadó, sőt pozitív értelemben megkülönböztető attitűd jellemezhette.

[1] „Az angol nyelvű szakirodalom a „were-jaguar” kifejezést használja (Peck, 2008, Milton és Gonzalo, 1974). A „were” előtag jelentése az ó-angolban: ember, férfi.

[2] Ferde és szűk szemrés, jól látható epicanthus, kerek és puffadt arc, nyílt száj, lefelé görbülő ajkak, néha agyarszerű fogak, de többnyire fogatlan íny, rövid é széles orrnyereg. Rövid fej, lapos nyakszirt, tömzsi, kövérkés testalkat. Azokon a szobrokon, amelyeken a kéz is látható, az karomhoz hasonlít (Milton és Gonzalo, 1974, 34).

« Előző | Következő »