Bevezetés a nőnevelés történetébe

- Bevezetés a nőnevelés történetébe
- ELŐSZÓ
- BEVEZETÉS
- 1. LEÁNYOK NEVELÉSE AZ ÓKORBAN
  - Kérdések és feladatok
- 2. KORAI KERESZTÉNYSÉG ÉS A NŐNEVELÉS
  - Kérdések és feladatok
- 3. A KÖZÉPKORI NŐK NEVELÉSE
  - 3.1. Nézetek a nőnevelésről
  - 3.2. Nőnevelés a kolostorokban
  - 3.3. A nemesi származású lányok nevelése
  - 3.4. Leánynevelés a városokban
  - Kérdések, feladatok
- 4. HUMANISTA NŐNEVELÉSI PROGRAMOK
  - 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni
  - 4.2. Rotterdami Erasmus
  - 4.3. Juan Luis Vives
  - Kérdések és feladatok
- 5. REFORMÁCIÓ ÉS NŐNEVELÉS
  - 5.1. Luther nézetei a nőnevelésről
  - 5.2. A pietizmus a nőnevelésről
  - Kérdések és feladatok
- 6. KATOLIKUS NŐI TANÍTÓRENDEK
  - 6.1. Orsolyiták
  - 6.2. Angolkisasszonyok
  - Kérdések és feladatok
- 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN
  - 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól
  - 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann
  - 7.3. Poullain de la Barre radikális nőnevelési programja
  - Kérdések és feladatok
- 8. NŐNEVELÉS A 18. SZÁZADI EURÓPÁBAN
  - 8.1. Német nyelvterületek
    - 8.1.1. Falusi lányok nevelése: Eberhard Rochow
    - 8.1.2 A nők művelődése
    - 8.1.3. Theodor Gottlieb von Hippel
    - 8.1.4. Az édesanya apoteózisa Pestalozzi pedagógiájában
  - 8.2. Franciaország
    - 8.2.1. A nők helyzete
    - 8.2.2. Zsófia, az ideális feleség
    - 8.2.3. Lányiskoláztatás és reformporogramok
  - 8.3. Anglia
    - 8.3.1. Az iskolaügy helyzete és a nőnevelés képviselői
    - 8.3.2. A korabeli nőnevelés két kritikusa: Catharine Macaulay és Mary Wollstonecraft
  - 8.4. Magyarország
    - 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században
    - 8.4.2. A nők művelődése és irodalmi tevékenysége
  - Kérdések, feladatok
- 9. A „HOSSZÚ” TIZENKILENCEDIK SZÁZAD
  - 9.1. Reformirányzatok a századfordulón: filantropizmus és neohumanizmus
    - 9.1.1. A filantropisták: Basedow, Campe, Rudolphi
    - 9.1.2. A neohumanisták: Amalia Holst és Betty Gleim
  - 9.2. Schleiermacher a nők társadalmi szerepének lehetséges változásairól
  - 9.3. Nőnevelés Magyarországon, a „hosszú” 19. században
    - 9.3.1. Erkölcsnemesítő kézikönyvek és folyóiratcikkek nőképe (1789-1827)
    - 9.3.2. Fáy András nőnevelési reformelképzelései
    - 9.3.3. Brunszvik Teréz a nőnevelésről
    - 9.3.4. Hazai nőnevelő intézetek
    - 9.3.5. Az iskolarendszerű leányoktatás fejlődése
    - 9.3.6. Viták a nők neveléséről, iskoláztatásáról
  - Kérdések és feladatok
- 10. A NŐKÉP ÉS A NŐNEVELÉS ALAKULÁSÁNAK FŐBB CSOMÓPONTJAI A 20. SZÁZADBAN
  - 10.1. Reformmozgalmak és női életmód a századfordulón
  - 10.2. Női szerepek az első világháborúban
  - 10.3. A nőkép és az életmód változása a két világháború között
  - 10.4. Nőképek és női szerepek Magyarországon a két világháború között
  - 10.5. A nők iskoláztatása és társadalmi karrierlehetőségei Magyarországon a század első felében
  - 10.6. A nők helyzete és iskoláztatása Európában a második világháború után
  - 10.7. A nők helyzete, társadalmi szerepei és iskoláztatása Magyarországon a második világháború után
    - 10.7.1. A jogi keretek átalakulása
    - 10.7.2. Oktatás-nevelés, felkészítés a társadalmi szerepekre
  - Kérdések és feladatok
- IRODALOM

« Előző | Következő »

# 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN

A 17. században tovább folyt a középkorban már kibontakozó vita (querelle des femmes[1]) a nők adottságairól, képességeiről, oktathatóságáról, a számukra tanítandó tananyag köréről és mennyiségéről. A felvilágosodás formálódó gondolatvilágában már markánsan megjelenő egyenlőség-eszme a női nem tekintetében csak korlátozottan érvényesült. A női intellektus tulajdonságairól vitázó szerzők között csak elvétve akadtak olyanok, akik a lányok fiúkéval egyenlő veleszületett intellektuális adottságait alapelvként elfogadva a magasabb színvonalú és gazdagabb tartalmú képzést tartották volna számukra kívánatosnak. Kialakult a felfogás, miszerint a nők elsődleges feladata a családi élet szilárd erkölcsi alapjainak, morális karakterének biztosítása. Az elmúlt korok neves asszonyainak életútját bemutató lexikonszerű összeállításokban is elsősorban ez utóbbi tulajdonság lett a beválogatás szempontja. Noha többen érveltek a nők magasabb iskolázása mellett, csak kivételes esetben merült fel a vitairatokban kívánalomként a férfiakéval egyenlő művelődési esélyek biztosítása számukra.

A női nem egyik korabeli védelmezője Wilhelm Ignatius Schütz német jogtudós volt. 1663-ban írt vitairatában („Tisztelgés a dicséretre méltó fehérnép előtt”, „Ehren-preiß der Hochlöblichen Frauen-Zimmers”) a féri és női nem Isten előtti egyenlőségéből indul ki. A nők éppúgy, mint a férfiak rendelkeznek a gondolkodás, a megismerés képességével, ősi állapotukban nem volt alá-fölérendeltség közöttük. Születésekor minden ember lelke olyan, mint a tiszta papírlap, a különbségek az eltérő nevelésből adódnak. Ha a nők számára a magasabb képzés éppúgy biztosított lenne, mint a férfiaknak, akkor a „tudományok, a művészetek és a közélet minden területén olyan kiválóan megállnák a helyüket, hogy a tanult férfiak önként lemondanának elsőbbségükről”. (Idézi: Fietze, 1996b, 243.) Mindezen optimista felfogása ellenére Schütz nem megy olyan messze a következtetések megfogalmazásában, hogy a nők korabeli társadalmi szerepének megváltoztatására törekedne. Mindössze azt tartja kívánatosnak, hogy a férfiak kérjék ki művelt feleségük véleményét az élet különféle dolgaiban. A nők tanulmányainak célja szerinte az, hogy a tétlenség ellenszereként pallérozza erkölcsi erényeiket.

A női nemet dicsérő írások mellett Európa-szerte szép számmal jeletek meg heves nőellenes kirohanások, mizogin[2] vitairatok. A szerzők egy része a nők alacsonyabb-rendűségének ősrégi toposzát vette elő. Ezek szerint a lányok oktatása fölösleges, a dolguk az, hogy engedelmeskedjenek. Mások bizonyos körű műveltséget megengedhetőnek tartottak számukra, amennyiben az erkölcsi épülésüket szolgálja. A nők túlműveltsége káros, mivel „Éva-természetük folytán” azt csak gonoszkodásra és intrikára használnák.

16. Gúnyrajz a cicomakedvelő nőről. Párizs, Nemzeti Könyvtár

A közgondolkodás is azt tartotta, hogy a nőnevelés legfőbb célja nem a sokoldalúan művelt asszonyok képzése, hanem olyan feleségek, családanyák, illetve háztartásvezetők formálása, akiknek hitélete példamutató, erkölcseikben megbízhatók, férjüknek engedelmesek, szorgalmasak, takarékosak, gyakorlati képességeik révén pedig alkalmasak a háztartás vezetésére és a családi gazdaságban való közreműködésre. A jövendő életre való készülődést szolgálta – egyebek között – az a szokás is, amely szerint az alacsonyabb sorból származó lányokat más házhoz adták szolgálónak, cselédnek. Az alaposan megválogatott – klasszikus stúdiumokat legföljebb csak érintőlegesen tartalmazó – magasabb műveltség, a művészetekben való jártasság csak a legfelső társadalmi osztályok leánygyermekeinek volt a kiváltsága.

Ez a mentalitás kihatott az iskoláztatási szokásokra is. Tény, hogy Luther több ízben is síkra szállt a leányok alapfokú iskoláztatása mellett (pl.: „An den christlichen Adel deutscher Nation” 1520). A 16. századtól kezdve a különféle iskolaszabályzatok a fiúkkal együtt említik a lányokat, mint akiket katekizmusra, bibliai idézetekre, zsoltárokra, olvasásra, írásra, számolásra és éneklésre kell tanítani (pl. Gothai Iskolaszabályzat,1642, General-Land-Schul-reglement 1763). A lányokat általában a fiúktól elkülönítve (külön épületben, külön szobában vagy – ha más lehetőség nem volt – a szoba egy elkerített részében) tanították az elemi készségekre. A lányok elemi szintű intézményes oktatása a 16. század első felében szűk keretek között maradt, a fiúiskolák tekintetében megfigyelhető expanzióról itt szó sem volt.

[1] Lásd a 3.1. fejezetet.

[2] Mizogin = nőgyűlölő

« Előző | Következő »