Bevezetés az irodalomtudományba

- Bevezetés az irodalomtudományba
- Tartalomjegyzék
- Előszó
- I. INTÉZMÉNYTÖRTÉNET
  - I. 1. Egyetemek és akadémiák a késői középkorban és a korai újkorban (Balázs Mihály)
  - I. 2. Az irodalom intézménytörténete a 18-19. században (Gere Zsolt)
    - I.2.1. Az intézmény fogalma
    - I.2.2. Az irodalom intézményei
    - I.2.3. A Magyar Tudományos Akadémia
    - I.2.4. A Kisfaludy Társaság (1836-1952)
  - I. 3. Ellenőrző kérdések és feladatok az Intézménytörténet című fejezethez
- II. FILOLÓGIA
  - II.1. Fejezetek a filológia történetéből (Fazekas Sándor)
    - II.1.1. Antikvitás
    - II.1.2. A filológia a középkorban
    - II.1.3. A filológia reneszánsza – a reneszánsz filológia
    - II.1.4. Felvilágosodás
    - II.1.5.A modernkori filológia
  - II.2. Legfontosabb módszertani eljárások és szakkifejezések (Fazekas Sándor)
    - II.2.1. A stemma
    - II.2.2. Kiadástípusok
    - II. 2. 3. Fontosabb szakkifejezések listája
    - II. 2.4. Íráshordozók és medialitás
  - II. 3. Digitális filológia (Labádi Gergely)
    - II.3.1. A számítógép mint eszköz
    - II.3.2. A könyvbeli szöveg
    - II.3.3. A számítógép mint médium – a szöveg az információs társadalomban
    - II.3.4. A digitális szöveg
    - II.3.5. Mihez kezd(j)ünk a digitális szöveggel?
    - II.3.6. Digitális szöveg- és tanulmánygyűjtemények, könyvtárak
  - II. 4. Ellenőrző kérdések és feladatok a Filológia című fejezethez
- III. RETORIKA (Ötvös Péter)
  - III. 1. Rövid történet
  - III. 2. A retorikai beszéd felosztása
  - III. 3. Példa a beszédnemek irodalmi használatára
    - III. 3. 1. Petőfi Sándor: Füstbe ment terv
    - III. 3. 2. József Attila: Arany
    - III. 3. 3. Akartok-e rabok lenni?
  - III. 4. Feladatok és kérdések a Retorika című fejezethez
- IV. VERSTAN (Bognár Péter)
  - IV.1. Alapvetés
    - IV.1.1. Az ismétlődés fogalma
    - IV.1.2. Verstan és poétika
    - IV.1.3. Verstan és előadásmód
  - IV.2. Magyar vers, magyar verstan
    - IV.2.1. Nemzeti versidom
    - IV.2.2. Versidomvita
  - IV.3. Általános metrika
    - IV.3.1. A Jakobson–Lotz-axiomatika
    - IV.3.2. Metrikai összetevők + metrikai szabályok
    - IV.3.3. Nyelvi összetevők + metrikai szabályok
      - IV.3.3.1. Összetevők
        - IV.3.3.1.1. A megfelelések fajtái
        - IV.3.3.1.2. A numerikus szabályozottság tárgya
      - IV.3.3.2. Szabályrendszer
        - IV.3.3.2.1. A numerikus szabályozottság elve: szám
        - IV.3.3.2.2. A numerikus szabályozottság elve: tartalom
        - IV.3.3.2.3. A numerikus szabályozottság elve: szám és tartalom
  - IV.4. Példatár a metrikai elemzésekhez
    - Átkozott legyen az éj
    - Angyaloknak nagyságos asszonya (RPHA 99)
    - Mikor Szennakerib az Jeruzsálemet (RPHA 940)
    - Elmelkedesek az örökke-valoságrol (RMKT 17, 9. 77/s)
  - IV. 5. Ellenőrző feladatok és kérdések a Verstan című fejezethez:

« Előző | Következő »

# IV.2.1. Nemzeti versidom

A magyar verselméleti gondolkodás forrásainak Kecskés András által összeállított, teljességre törekvő bibliográfiája a 16. századból hat, a következő száz évből tizenhat, míg a 18. század elejétől 1760-ig (Molnár János az időmértékes verselést propagáló szövegének megjelenéséig) két forrást említ. Ez azt jelenti, hogy a kezdetektől 1760-ig mindössze 24 a magyar nyelvű versszerzés mikéntjére reflektáló megnyilatkozásról van tudomásunk.[1] Az adat világosan jelzi, hogy a 18. század második fele előtt a magyar nyelvű irodalomban nem jönnek létre elméletileg körvonalazott versrendszerek. Sokkal inkább úgy tűnik, hogy a versszerzők – a magyar nyelvű költészet formáját meghatározó elméleti alapok hiányában – a rendelkezésre álló minták imitációjára épülő, heterogén verselési hagyományt alakítanak ki, amely a különböző metrikai megoldások (mondattani párhuzamosság, szótagszámlálás, rím, időmérték stb.) egyéni felhasználásából tevődik össze.

Mindezt azért fontos tudatosítani, mert a 19. század első felétől kezdve az irodalomtörténet elkezdte megkülönböztetni az ún. „jövevény”, tehát idegen kulturális hatások nyomán kifejlődő metrikai megoldásokat az ún. „nemzeti” versrendszertől, és ez utóbbiban egységes, ősi eredetű, folytonosságát és önazonosságát sok száz éven át megőrző, a magyar nyelvben gyökerező, így kizárólag a magyar nyelvközösségre jellemző, a nemzeti identitás egyik pilléreként funkcionáló hagyományt látott. A koncepció fejlődésének vázlatát a következőképpen foglalhatjuk össze.

1) Tartalmi jellegű nemzeti hagyomány hiányában Kölcsey Ferenc szerint nemigen jöhet létre nemzeti költészet, hiszen ez a nemzet közös történeti kincsében kellene, hogy gyökerezzen.[2]

2) A tartalmi szempontból nemzeti költészet megvalósíthatatlan ideája helyett Toldy Ferenc a nemzeti hagyomány meglévő rétegére, a nyelvre felépítendő, formai tekintetben nemzeti költészetre tesz javaslatot. Ennek a formai szempontból nemzeti költészetnek Toldy szerint nem a szavak hangalakját kihasználó időmértékre, hanem a szavak lényegi mozzanataként meghatározott logikai hangsúlyra kell épülnie.[3]

3) A Toldy által körvonalazott koncepciót máig ható érvénnyel Arany János dolgozza ki. A magyar „nemzeti versidom” („nemzeti versritmus”) lényegét Toldyhoz hasonlóan ő is a nyelv logikai hangsúlyrendjében gyökerezőnek látja, de Toldyval ellentétben ő nem a szótövek hangsúlyaira alapozva hozna létre egy korábban magyar nyelven ismeretlen ritmusrendszert, hanem a megfigyelt anyagra jellemzőnek vélt, tartalmi szempontból is az ütem középpontjául szolgáló „hangsúlyos góc” köré építi fel saját metrikáját.[4]

4) A vázolt fejlődéstörténet utolsó lényeges mozzanata, hogy Arany koncepcióját Ferenczi Zoltán történeti keretbe helyezi. Ezzel a 19. század végére a gondolatrendszer minden lényeges eleme készen áll, a magyar verstan meghatározó iskolái az elképzelés alapját (hogy ti. létezik egy a fent leírt értelemben „nemzeti” versrendszer) már nem vitatják.[5]

5) Arra, hogy az ilyen formán elképzel „nemzeti versritmus” a nemzetkonstituáló erőként meghatározott nemzeti kultúrkincs egyetlen töretlenül hagyományozódó, tehát a nemzeti kultúra folytonosságát megteremteni képes eleme, Horváth János mutat rá.[6]

Az egységesnek látott, és már a 16. század elejétől „nemzeti” alapokon álló versrendszer koncepciója két szempontból is problémás. Az egyik, a hagyomány vélt homogenitásával kapcsolatos anomáliára Gábor Ignác mutatott rá, amikor azt kifogásolta, hogy az értelmezők a fennmaradt versanyag jelentékeny részét csak a versek hibás metrikai konstrukcióként való értelmezésének árán tudják a „nemzeti versrendszer” keretei közé terelni.[7] A másik probléma a 16–17. századra visszavetített nemzeti jelleg mibenlétének tisztázatlansága. Igaz ugyan, hogy a „magyar” jelző – ha ritkán is, de – előfordul magyar verselési hagyományra történő utalásként (1574-es énekeskönyvének egy zsoltárfordításával kapcsolatban Hurszár Gál például így nyilatkozik: „E Psalmust mi eckeppen czinaltuc Rhytmussal valo enekbe, Azokert, a kic czac Magyar modra valo versockel akariác enekelni”[8]), és így felvethető, az a gondolat, hogy bizonyos metrikai megoldások olykor nemzeti színezetet kaptak, de azok a nemzetfogalmak, amely a Huszáréhoz hasonló megnyilvánulások alapját képezhették, nem egyeznek a 19. század elejétől kibontakozó, a „nemzeti versritmus” koncepcióját megalapozó, a nemzetet kulturális hagyományai alapján definiáló felfogással.

A 18. század végét megelőző korszak két eszmerendszert használ. Az egyik, a Kézai Simon által (Gesta Hunnorum et Hungarorum) kidolgozott, a 13. század végétől forgalomban lévő, ún. eredetközösségi nemzetfogalom a nemzethez tartozók közösségét leszármazás alapján határozza meg. Ebben a gondolatrendszerben a kulturális hagyományoknak (szokások, tánc, viselet stb.) csak annyiban van szerepe, amennyiben rajtuk keresztül válhat külsővé a kezdettel való azonosság ténye, de a jelölőként funkcionáló nemzeti attribútumok és a nemzet közti viszony önkényes.[9] E koncepcióval szemben a másik, ún. államközösségi nemzetfelfogás mindenkit a nemzethez tartozónak gondol, aki a magyar királyság területén él.[10] Ha tehát társult valamiféle nemzeti jelleg a 16–17. századi magyar költészet bizonyos metrikai hagyományaihoz, akkor ez két dolgot jelenthetett. Vagy azt, hogy az adott versrendszer (mint már az ősök által is használt versforma) a kezdettel való azonosság emblematikus, de a nemzet lényegétől független jeleként funkcionált, vagy pedig egyszerűen azt, hogy a vizsgált verselési hagyomány a magyar királyság területén gyakoroltatott. Fontos tehát leszögezni, hogy e két elképzelés egyike sem tekinthető a versritmus és a nemzet között lényegi viszonyt feltételező, a 19. század elejétől kibontakozó konstrukció előzményének.

[1] Kecskés András, A magyar verselméleti gondolkodás története: A kezdetektől 1898-ig, Bp., Akadémiai, 1991, 409–410.

[2] Kölcsey Ferenc, Nemzeti hagyományok, Élet és literatúra,1826, 15–57.

[3] Schedel [Toldy] Ferenc, Eszmék a magyar verstan átalakításhoz, Életképek (1844) I, 249–259 (majd: Kisfaludy-Társaság Évlapjai, 1843–1845, VI/1, Pest, 1846, 429–459.).

[4] Arany János, A magyar nemzeti vers-idomról [1856] = Uő. Prózai művek 1., szerk. Keresztury Mária, Bp., Akadémiai, 1962 (Arany János összes művei X), 219–259.

[5] Ferenczi Zoltán, A népies versalakok története műköltészetünkben, Bp., Franklin-Társualt, 1879.

[6] Horváth János, A magyar irodalom fejlődéstörténete [1922–23] = Uő. Irodalomtörténeti munkái I., szerk. Korompay H. János–Korompay Klára, Bp., Osiris, 2005, 339–340.

[7] „A ritmusérzék nélkül való tudákos szerző és méltó társa, a ritmus rontással foglalkozó másoló barát mindig készségesen kisegítik a bajból metrikusainkat, valahányszor az ötletszerűleg választott ritmussal boldogulni nem tudnak. […] Nem lett-e volna tehát helyesebb és a magyar ritmikára nézve üdvösebb, az olyan ritmus-hypothesist, mely mint a jelen esetben [ti. a Pannóni megvételéről (RPHA 376) szóló ének esetében] 257 sor közül igazán csak 50-re illik, a többiben pedig teljesen csütörtököt mond, mint be nem vált kisérletet egyszerűen feladni és nyitva hagyni az ajtót a további beható kutatásnak?” Gábor Ignác, A magyar ősi ritmus, Lampel R. Könyvkereskedése, Budapest, 1908, 11.

[8] A KERESZTYENI gywlekezetben valo isteni diczeretec es imadsagoc I–II, Huszár Gál, Komjáti, 1574 (RMNy 353), I, III. Fakszimile: Huszár Gál, A kerestyéni gyülekezetben való isteni dicséretek és imádságok, Komjáti, 1574 (RMNy 353), szerk. Kőszeghy Péter, kísérőtanulmány: Hubert Gabriella, Bp., MTA ITI, 1986 (Bibliotheca Hungarica Antiqua XIII) I, III. (Kecskés, i. m., 1991, 102.)

[9] S. Varga Pál, A nemzeti költészet csarnokai: A nemzeti irodalom fogalmi rendszerei a 19. századi magyar irodalomtörténeti gondolkodásban, Bp., Balassi, 2005, 233–274.

[10] Uo., 159–231.

« Előző | Következő »