Bevezetés a gyermekkor történetébe

- Bevezetés a gyermekkor történetébe
- Tartalomjegyzék
- 1. A gyermekkortörténet historiográfiája
  - 1.1. Új tudomány születése
  - 1.2. A gyermekkortörténet bölcsőjénél
  - 1.3. Ariès mellett és ellen
    - 1.3.1. Ariès-követők: a „diszkontinuitás-elmélet” képviselői
    - 1.3.2. Ariès-kritikusok: a „kontinuitás-teória” hívei
  - 1.4. Lloyd DeMause pszichogenetikus fejlődésmodellje
  - 1.5. Újabb korok, újabb elméletek
  - 1.6. A gyermekkor mint társadalmi konstrukció
  - Kérdések, feladatok
- 2. A reformáció és a kora újkor gyermekképe
  - 2.1. Luther gyermekfelfogása
  - 2.2. „Evilági aszkéták” nevelése
  - 2.3. Nevelési útmutatók, illemtankönyvek gyermekképe
  - 2.4. A tömeges oktatás kialakulása: egy zárt világ születése
  - 2.5. Ambivalencia a családi nevelés hétköznapjaiban
  - 2.6. Törődés a gyermekekkel – holland és magyar hétköznapok
  - Kérdések és feladatok
- 3. A „nevelés évszázada”
  - 3.1. Nevelés minden áron
  - 3.2. Az életben maradás esélyei
  - 3.3. Megszabadulás a gyermektől
  - 3.4. Lassú változások a családon belül
  - 3.5. A változások okai
  - 3.6. A pedagógiai pamfletirodalom felvirágzása
  - 3.7. A felvilágosult abszolutizmus gyerekképe
  - 3.8. Rousseau kettős arca
  - 3.9. Rousseau hatása
  - Kérdések és feladatok
- 4. A változások kora: a 19. század
  - 4.1. „Otthon, édes otthon”
  - 4.2. A gyermeklét új elemei
  - 4.3. Az anyaság új dimenziói
  - 4.4. Apák új szerepben
  - 4.5. A gyermekmunka
  - 4.6. „Fekete pedagógia” és testi fenyítés
  - 4.7. A gyermek évszázadának hajnalán
  - Kérdések és feladatok
- 5. A „gyermek évszázada”?
  - 5.1. Mítoszteremtés és demitologizálás
  - 5.2. A behaviorizmus gyermekképe
  - 5.3. A szófogadó gyermek
  - 5.4. Az önérvényesítő gyermek
  - 5.5. Nevelési tanácsadó irodalom Magyarországon a második világháború után
  - Kérdések és feladatok
- Irodalomjegyzék

« Előző | Következő »

# 4.5. A gyermekmunka

Egyoldalú képet alkotnánk a 19. századi gyermek helyzetéről, ha a vitathatatlan fejlődés mellett nem szólnánk a visszásságokról, a szegény sorsú gyerekek helyzetével való visszaélésekről. Ezek közül a legkirívóbb jelenség a gyermekmunka gátlástalan alkalmazása volt, ami hozzájárult a kapitalista fejlődés gazdasági alapjainak a megteremtéséhez. (Egyes szerzők szerint kifejezetten a női és gyermekmunka hozta létre ezeket az alapokat.) Főleg az iparilag fejlett országokban dolgoztatták gyermekek tömegeit éhbérért a gyárakban és bányákban.

Angliában az 1800-as évek elején 5 éves gyerekeket (fiúkat és lányokat egyaránt) küldtek le a vas- és szénbányák embertelen körülményei közé dolgozni. Sokan közülük ott leleték halálukat, vagy megrokkantak. A legtöbb 10 év alatti gyermeket a textiliparban dolgoztatták.

Az 1830-as években egy angol parlamenti bizottság tényfeltárása alapján kiderült, hogy nyolc év alatti gyerekeket reggel hat órától este nyolc óráig dolgoztattak egy órás ebédszünettel. Bizonyos esetekben az is előfordult, hogy a munkanap hossza elérte a 16 órát: reggel öttől este kilencig tartott. Gyakran előfordult, hogy a fáradt gyerekeket hideg vízbe merítéssel vagy korbácsolással kényszerítették gyorsabb munkatempóra.

1832 júniusában egy Joseph Hebergram nevű munkás így válaszolt a gyermekmunkával foglalkozó parlamenti bizottság kérdéseire:

„Kérdés: Hány órát dolgozott naponta?

Válasz: Reggel öt órától este nyolcig.

Kérdés: Tizennégy és fél órát dolgozott hét éves korában?

Válsz: Igen.

Kérdés: Elfáradt-e a munkaidő végére?

Válasz: Igen, a fáradtság és álmosság három óra körül kezdődött, egyre nehezebben viseltem el, de a legrosszabb hat és hét óra között volt.

Kérdés: Mennyi idő tel el a megbetegedés előtt?

Válasz: Fél év.

Kérdés: Mit érzett ekkor a végtagjaiban?

Válasz: Fél éve dolgoztam már, amikor betegség támadta meg a térdemet és a bokámat, ami egyre rosszabbá vált.

Kérdés: Milyen messze laktak az üzemtől?

Válasz: Egy jó mérföldnyire.

Kérdés: Érzett fájdalmat járás közben?

Válasz: Igen, reggelente csak nagy fájdalmak árán tudtam megmozdulni, ezért fivérem és nővérem megragadtak a hónom alatt és úgy vonszoltak el az üzemig.

Kérdés: Előfordult-e hogy elkéstek?

Válasz: Igen, és ha öt percet késtünk, a munkafelügyelő fogott egy szíjat és kékre-zöldre vert bennünket.” (Punishment in factories, é. n. és Sommerville, 1982, 161-165.)

Több sikertelen kezdeményezés után 1833-ban született egy gyáripari törvény, de ez csak a textilüzemekre vonatkozott. Előírta, hogy a 11-18 éves korú munkásokat legföljebb 12 órát dolgoztathatják naponta, a 9-11 éves gyerekek munkaideje nem haladhatja meg a 8 órát, és 9 év alatti gyerek egyáltalán nem dolgozhat. Arra kötelezte továbbá az üzemek tulajdonosait, hogy a gyerekmunkásoknak hetente 6 óra iskolai oktatást biztosítsanak. Az 1844. évi törvény, melynek hatálya már valamennyi üzemre kiterjedt, a 8-13 éves korú gyerekek munkaidejét 6 és fél órában korlátozta.

A szülőket többnyire a nyomor kényszerítette arra, hogy gyerekeiket dolgozni küldjék. Néha azonban annyira felháborodtak a munkafelügyelők kegyetlenkedései miatt, hogy rájuk támadtak. Ez azonban semmit sem javított a gyermekmunkások helyzetén. Sőt az is előfordult, hogy a szülők kényszerültek felügyelő-szerepbe, és saját gyerekeiket kellett embertelen eszközökkel munkára kényszeríteniük (Sommerville, 1982, 167.).

A gyermekmunka ellen angol publicisták és írók is felléptek műveikben a 19. század elején: így többek között az előbbiekben már idézett William Cobbet, újságíró, valamint az író Charles Dickens, aki tizenkét éves korában – apja eladósodása miatt – maga is dolgozott egy festőüzemben.

A gyermek a romantika művészetében gyakran szerepel úgy, mint a romlatlanság, a természetesség, az egyszerű érzelemvilág szimbóluma, amelyet az alkotók általában szembeállítanak az ésszerűség felnőtti világának sivárságával, az ipari-társadalmi fejlődés visszásságaival. William Blake művei közül Az ártatlanság dala című versciklusban jelenik meg a gyermek-szimbolika. A csecsemő ezekben a költeményekben úgy jelenik meg, mint az öröm, a gyönyörűség forrása (Csecsemő öröm), a kisgyereket mint „ártatlan kiscsirkéket”, „barikákat” ábrázolja a költő (Áldozócsütörtök), akiket óvni, gyámolítani kell (Az elveszett fiúcska).

A Kéményseprő című vers kivétel. Ez a rideg valóságról szól, amelyben a szegény sorsú gyermek sorsa a kimerítő kétkezi munka. A korommal-szennyel teli hétköznapokat csak a fiúcska álma ellenpontozza:

A KÉMÉNYSEPRŐ

Süvölvény koromban sírba szállt anyám,

És apám egy-kettő túladott fián,

Bár semmit se tudtam, jajgatni alig –

Hát a kéményt kotrom, koromban nyakig.

Tom Dacre, a kölyök, sírt a borotva láttán,

Göndör volt a gyapja, mint a birka hátán.

„Hallgass! - szóltam én rá. - Jobb lesz kopaszon,

Mert szőke bozontod nem lepi korom.”

Végül elcsitúlt; s még aznap éjszaka

Álmot lát, csudásat, Tom Dacre, haj-haja!

Ím ezer koporsó, koromfekete,

Ezer kéményseprőt fektettek bele.

Angyal repül arra, fényes kulcsa volt,

Nyit vele koporsót, fölkél mind a holt;

Egy zöld réten ugrál végig a sereg,

Egy folyóba, zsupsz, be! s jól megfürdenek.

Gönceiket hagyják, s meztelen-fehéren

Szállnak fellegek közt, cicáznak a szélben;

Szól az Angyal: „Tom! csak jól viseld magad,

És meglásd, az Isten fiának fogad.”

Mikor Tom fölébredt, sötét volt körűl;

Hej, munkára! seprő, zsák előkerűl;

Hajnal dere csíphet, Tom füttyel felel;

Dolgon nyüzsgölődő! félni sose kell.

(Kormos István fordítása)

Az ipari fejlődés velejárójaként a gyermekmunka az Egyesült Államokban is elterjedt az 1850-es évektől kezdve. A szegény szülők 6-7 éves koruktól dolgozni küldték gyerekeiket, akik néhány centért utcát sepertek, hulladékot guberáltak, s ami hasznosíthatók találtak, azzal házaltak. A szülői felügyelet nélkül csellengő gyerekek gyakran keveredtek bandákba, ők tolvajlásból tettek szert némi pénzre, a lányok közül sokan váltak prostituáltakká. Tíz év alatti gyerekek gyakran dolgoztak üveggyárak forró hutái mellett, szénbányákban és textilüzemekben. 1870-ből származó adatok szerint 750 ezer 15 év alatti gyerek dolgozott a családon kívül.

19. Kőtörő gyerekek Pennsylvaniában

New York állam törvényei a 19-20. század fordulóján már megtiltották 14 év alatti gyermekek alkalmazását a gyárakban. Ezért elterjedt az otthoni munka, kialakult a gyerekek által végeztetett bedolgozóipar. Egy 1908-ból származó jelentés szerint New York utcáin gyakran lehetett látni az utcákon kis gyerekeket, akik félig kész ruhaneműket vagy művirágok készítéséhez szükséges alapanyagokat tartalmazó dobozokat cipeltek. A munkadarabokat a manufaktúrák tulajdonosai vagy közvetítők adták ki a gyerekeknek, akik szüleik bérlakásában dolgoztak – megkerülve így a törvény előírásait (Kleeck, 1908).

Magyarországon a gyári gyermekmunkát az 1884. évi 17. tc. szabályozta. Ennek értelmében 10 év alatti gyerekek egyáltalán nem dolgozhatnak, 10-12 év között pedig csak akkor, ha a munka mellett az iskolát is tudja látogatni. A 12-14 éves munkásgyerekek munkaidejét napi 8 órára korlátozta a törvény, a 14-16 évesek esetében a felső határ 10 óra. Éjjeli munkára a 16 éven aluli munkásokat általában nem kötelezhették. A törvényt Magyarországon is igyekeztek kijátszani az üzemtulajdonosok. Az 1900. évi népszámlálás adatai szerint 493 898 7-14 év közötti gyermek dolgozott, 70%-uk a mezőgazdaságban, 12,7%-uk az iparban, 12%-uk házicselédként, a többi gyerek pedig a bányászatban, kereskedelemben vagy a közlekedésben kapott munkát (Burucs, 1997, 31).

A századforduló táján gyakran előfordult, hogy az iparfelügyelők 7-9 éves dolgozó gyermekeket találtak az üzemekben, akiket a tulajdonosok „játszó gyermekeknek” neveztek, és akik úgymond „csak véletlenül jöttek be a munkahelyiségbe”. Ezek a kis munkások a felnőttek bérének töredékéért végeztek nehéz és gyakran igen veszélyes munkát – például a foszfortartalmú gyufa előállításakor (Chyzer, 1909, 42).

Az iparostanulók mostoha munka- és életkörülményeiről a századfordulótól kezdve egyre több híradás jelent meg a lapok hasábjain. A Gyermekvédelem című folyóirat 1904. októberi számában található Sz. N. cikke, Az iparostanulók védelme címmel. Ebből való az alábbi részlet: „A szennyes, töredezett, rozoga ágy, korhadó szalmával megtöltött szalmazsák, gyűrött ágynemű, meghatározatlan színű takaró [...] füsttől, portól fekete fal, egy-egy törött ablak: többnyire [...] ez a hű képe annak a helyiségnek, amelyben a dolgos [tanonc] csapat napjának legtöbb óráját fárasztó munkában tölti. [...] Ha a szegény inas az egész napi lótásban-futásban elfárad, és az éppen nem mesterségéhez tartozó cselédmunkában, házi teendők végzésében kimerül, még nincs joga a nyugalomhoz: előbb egy sor kannát kell telehordania vízzel, fát kell vágnia, azt is be kell hordania, tüzet raknia, a majsztrom rakoncátlan gyermekei körül való teendőket elvégeznie. [...] Akárhány gazda még a szükséges táplálékot sem adja meg az inasnak, gyakran csak a hulladék jut nekik...” (közli: Glatz, 1997, 37)

Néprajzi kutatások tanúsága szerint a különböző falusi kultúrákban a munkavégzés már nagyon korán a gyerekek életének részévé vált. A szülők már 4-5 éves koruktól számítottak gyerekeik segítségére. A szegényebbek idegen családokhoz adták bérért cselédeskedni gyerekeiket, de ha otthon maradtak, akkor is dolgozniuk kellett. A lányok libapásztorkodtak, a házimunkában segítettek anyjuknak, a fiúk apjukkal dolgoztak a földeken. A falusi munkára való felkészülés így már kora gyermekkorban elkezdődött a „belenevelődés” (enkulturáció) révén. A kicsik az életben (tehát nem „iskolai keretek között”), szüleiknek segítve lesték el és tanulták meg a munkavégzés egyes fogásait, módszereit (Tátrai, 1997, 43).

A gyermekmunka széleskörű ipari és mezőgazdaságbeli alkalmazásából is látható, hogy egy adott történelmi korban a többféle – a fejlődés különböző szintjét képviselő – gyermekfelfogás, gyermekkép létezett egymással párhuzamosan. Ezek általában a társadalmi rétegződés mentén különültek el egymástól.

« Előző | Következő »