Bevezetés a nőnevelés történetébe

- Bevezetés a nőnevelés történetébe
- ELŐSZÓ
- BEVEZETÉS
- 1. LEÁNYOK NEVELÉSE AZ ÓKORBAN
  - Kérdések és feladatok
- 2. KORAI KERESZTÉNYSÉG ÉS A NŐNEVELÉS
  - Kérdések és feladatok
- 3. A KÖZÉPKORI NŐK NEVELÉSE
  - 3.1. Nézetek a nőnevelésről
  - 3.2. Nőnevelés a kolostorokban
  - 3.3. A nemesi származású lányok nevelése
  - 3.4. Leánynevelés a városokban
  - Kérdések, feladatok
- 4. HUMANISTA NŐNEVELÉSI PROGRAMOK
  - 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni
  - 4.2. Rotterdami Erasmus
  - 4.3. Juan Luis Vives
  - Kérdések és feladatok
- 5. REFORMÁCIÓ ÉS NŐNEVELÉS
  - 5.1. Luther nézetei a nőnevelésről
  - 5.2. A pietizmus a nőnevelésről
  - Kérdések és feladatok
- 6. KATOLIKUS NŐI TANÍTÓRENDEK
  - 6.1. Orsolyiták
  - 6.2. Angolkisasszonyok
  - Kérdések és feladatok
- 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN
  - 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól
  - 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann
  - 7.3. Poullain de la Barre radikális nőnevelési programja
  - Kérdések és feladatok
- 8. NŐNEVELÉS A 18. SZÁZADI EURÓPÁBAN
  - 8.1. Német nyelvterületek
    - 8.1.1. Falusi lányok nevelése: Eberhard Rochow
    - 8.1.2 A nők művelődése
    - 8.1.3. Theodor Gottlieb von Hippel
    - 8.1.4. Az édesanya apoteózisa Pestalozzi pedagógiájában
  - 8.2. Franciaország
    - 8.2.1. A nők helyzete
    - 8.2.2. Zsófia, az ideális feleség
    - 8.2.3. Lányiskoláztatás és reformporogramok
  - 8.3. Anglia
    - 8.3.1. Az iskolaügy helyzete és a nőnevelés képviselői
    - 8.3.2. A korabeli nőnevelés két kritikusa: Catharine Macaulay és Mary Wollstonecraft
  - 8.4. Magyarország
    - 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században
    - 8.4.2. A nők művelődése és irodalmi tevékenysége
  - Kérdések, feladatok
- 9. A „HOSSZÚ” TIZENKILENCEDIK SZÁZAD
  - 9.1. Reformirányzatok a századfordulón: filantropizmus és neohumanizmus
    - 9.1.1. A filantropisták: Basedow, Campe, Rudolphi
    - 9.1.2. A neohumanisták: Amalia Holst és Betty Gleim
  - 9.2. Schleiermacher a nők társadalmi szerepének lehetséges változásairól
  - 9.3. Nőnevelés Magyarországon, a „hosszú” 19. században
    - 9.3.1. Erkölcsnemesítő kézikönyvek és folyóiratcikkek nőképe (1789-1827)
    - 9.3.2. Fáy András nőnevelési reformelképzelései
    - 9.3.3. Brunszvik Teréz a nőnevelésről
    - 9.3.4. Hazai nőnevelő intézetek
    - 9.3.5. Az iskolarendszerű leányoktatás fejlődése
    - 9.3.6. Viták a nők neveléséről, iskoláztatásáról
  - Kérdések és feladatok
- 10. A NŐKÉP ÉS A NŐNEVELÉS ALAKULÁSÁNAK FŐBB CSOMÓPONTJAI A 20. SZÁZADBAN
  - 10.1. Reformmozgalmak és női életmód a századfordulón
  - 10.2. Női szerepek az első világháborúban
  - 10.3. A nőkép és az életmód változása a két világháború között
  - 10.4. Nőképek és női szerepek Magyarországon a két világháború között
  - 10.5. A nők iskoláztatása és társadalmi karrierlehetőségei Magyarországon a század első felében
  - 10.6. A nők helyzete és iskoláztatása Európában a második világháború után
  - 10.7. A nők helyzete, társadalmi szerepei és iskoláztatása Magyarországon a második világháború után
    - 10.7.1. A jogi keretek átalakulása
    - 10.7.2. Oktatás-nevelés, felkészítés a társadalmi szerepekre
  - Kérdések és feladatok
- IRODALOM

« Előző | Következő »

# 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól

Jól példázza az évszázadok óta megkövesedett hagyományokon nyugvó nőkép statikus változatlanságát a katolikus lelkipásztor és nőnevelő pedagógus François Fénelon (1651-1715) nőnevelési tanácsadó könyve, amely 1687-ben jelent meg „A leányok nevelése” (De l’éducation des filles) címmel.[1]

E felfogás szerint a „gyengébbik nem” lelki alkat, adottságok és fizikum terén is gyökeresen különbözik a férfitól. Ebből adódik, hogy élethivatása, szerepe is más: „Tény, hogy ügyelnünk kell arra, nehogy nevetséges tudákosokat neveljünk” – figyelmeztet a francia lelkész-pedagógus. „A nőknek gyengébb és nyugtalanabb elméjük van, mint a férfiaknak; éppen ezért nem helyes dolog olyan tanulmányokra fogni őket; melyek megzavarhatják. Nem kell sem államot kormányozniok, sem háborút viselniök, sem a vallás szent titkaival foglalkozniok; tehát meglehetnek kiterjedt államtudományi, katonai, jogi, bölcseleti és hittudományi ismeretek nélkül. Sőt a mérnöki ismeretek nagy része sem nekik való: könnyebb tevékenységekre vannak teremtve. Sem testük, sem szellemük nem oly kitartó és erőteljes, mint a férfiaké; de kárpótlásul a természet megadta nekik a kézi ügyességet, a rendszeretetet és a gazdálkodást, hogy ezek legyenek otthonukban csendben a foglalkozásaik.” (Fénelon, 1936, 7-8.) Plasztikusan érzékeltetik ezek a sorok azt a korabeli nőideált, amely a lánynevelő intézetek és iskolák zömében a képzés tartalmát is még sokáig meghatározta.[2]

Fénelon elveit követte Françoise Scarron, közismert nevén Madame de Maintenon (1635-1719)[3] is, aki 1686-ban Saint Cyr-ben alapított iskolát mintegy ötszáz elszegényedett nemesi családból származó leány részére. Madame de Maintenon így ítélte meg saját nemét: „Noha emlékezetünk éppoly jó, mint a férfiaké, ítélőerőnk gyengébb; hajlamosabbak vagyunk az esztelen cselekedetekre, könnyelműség jellemez bennünket.” (Idézi: Hierdies, 1999, 154.) Saint Cyr azáltal vált közismertté, hogy egy időben színvonalas nevelést-oktatást kínált a magasabb körökből való leányok számára. Egy idő után azonban az iskola vezetője tudatosan engedett az „akadémiai képzés” színvonalából, és inkább a „házias erények” kifejlesztésére (azaz a háztartás vezetéséhez szükséges praktikus ismeretek oktatására) helyezte a hangsúlyt.

Érdemes egy pillanatra megállva összevetni Fénelon és Vives – egymáshoz igen hasonlatos – elveit azzal a nevelői gyakorlattal, amely az orsolyiták és angolkisasszonyok lánynevelő intézeteiben folyt. A két jeles író-pedagógus különös gonddal ecseteli mindazon ismeretek körét, amelyek nem kívánatosak a nők oktatásában: mi az, amit ne olvassanak, ne tanuljanak. A világi oktatásban jeleskedő apácák másképpen vélekedtek, másképpen tanítottak. Számukra magától értetődő volt az axióma: az értelmi adottságok esetleges eltérései nem arra vezethetők vissza, hogy leány vagy fiú-e az illető gyermek. Más szóval: a két nem az intellektuális adottságok terén egyenlő. A női tanítórendek ezért nem tiltottak meg kifejezetten egyetlen olvasmányt, tantárgyat vagy tudományt sem. Látható, hogy pedagógiai programjuk messze meghaladta az adott történelmi korszakban „divatozó” nőnevelési eszmék átlagos színvonalát.

[1] A kötet Sebes Gyula fordításában jelent meg magyarul 1936-ban, „A leányok neveléséről” címmel.

[2] Hogy Fénelon eszméi még a huszadik században is népszerűek maradtak, példázza a fordító, Sebes Gyula véleménye, amelyet a kötethez írt előszavában fogalmaz meg: „A gyermeki, különösen a leánylelket, annak sajátos megnyilvánulásait, erényeit és fogyatékosságait senki sem ismerte úgy, mint Fénelon, sem azelőtt, sem az ő korában, de még utána sem jó ideig, – magát Rousseau-t sem véve ki. Megfigyelései jórészt még ma is helytállók. De a gyermeki léleknek nemcsak a tökéletlenségeit és gyarlóságait ismeri és tárja fel, de a segítés forrásaira és módjaira is rávezet.” (Sebes, in: Fénelon, 1936, 4-5.)

[3] XIV. Lajos felesége, aki a Párizs melletti Saint-Cyr leánynevelő intézetet alapította.

« Előző | Következő »