Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében

- Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében
- Előszó
- 1. fejezet: Bevezetés
  - 1.1. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott társadalmi kép történetének kutatása
  - 1.2. Az elméleti modell mint értelmezési keret
    - 1.2.1. A fejlődésmodell egy példája: Lloyd deMause pszichogenikus elmélete
    - 1.2.2. Ulrich Bleidick klasszikus fogyatékosságelméleti modellje (1977)
    - 1.2.3. A Könczei György és Hernádi Ilona által bemutatott fogyatékosságtudományi modellrendszer
  - 1.3. Történeti alapokon álló integrált modell-rendszer kísérlete
  - 1.4. Kérdések, feladatok
- 2. fejezet: Az ókori Kelet és az antikvitás emberének képe az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről
  - 2.1. Mezopotámia
  - 2.2. Olmékok
  - 2.3. Hellén kultúrák
  - 2.4. Róma
  - 2.5. Zsidó társadalom, korai kereszténység, vándorló barbár törzsek
  - 2.6. Kérdések, feladatok
- 3. fejezet: Értelmileg akadályozott gyermekkép és felnőttkép a középkorban
  - 3.1. Szent Ágoston felfogása a fogyatékos személyekrő
  - 3.2. Kolostorok, asylumok, árvaházak ˗ a fogyatékos személyek megsegítésére irányuló karitatív gondoskodás első intézményei
  - 3.3. Stigmatizált társalmi csoportok és a kirekesztés szimbóluma: a „Bolondok Hajója”
  - 3.4. Összefoglalás
  - 3.5. Kérdések, feladatok
- 4. fejezet: A reneszánsz, a humanizmus és a reformáció-ellenreformáció korának képe az értelmi fogyatékos emberről
  - 4.1. Boszorkányüldözés
  - 4.2. „Torzszülöttek”, monstrumok
  - 4.3. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott kép Luther szövegeiben
  - 4.4. Udvari bolondok
  - 4.5. Diskurzus a Down-szindróma képi ábrázolásának a reneszánsz festészetben történő lehetséges megjelenéséről
  - 4.6. Az értelmi fogyatékosság ikonológiai ábrázolása a reneszánsz festészetben: a „bolondkő” eltávolítása
  - 4.7. Összefoglalás
  - 4.8. Kérdések, feladatok
- 5. fejezet: Az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről alkotott kép változása az újkorban
  - 5.1. Az új „társadalmi érzékenység” és a kirekesztés intézményeinek kiépülése
  - 5.2. A „Közkórház”
  - 5.3. Az elzáró intézmények sajátosságainak további alakulása
  - 5.4. A „Bethlem”
  - 5.5. A „bolondsággal” kapcsolatos társadalmi érzékenység változásai az újkorban
  - 5.6. A nevelés és a felügyelet szerepének felértékelődése az újkor századaiban
- 6. fejezet: Egy lezáró-szintetizáló és új utakat kereső reformer: Philippe Pinel
  - 6.1 Korai évek, párizsi pártfogók
  - 6.2. A Bicêtre élén: egy mítosz születése
  - 6.3. Egy elfelejtett előfutár: Vincenzo Chiarugi
  - 6.4. Munkatárs és barát: Jean-Babtiste Pussin
  - 6.5. Az „erkölcsi kezelés” (le traité moral)
  - 6.6. Reformok a Salpêtrière-ben, szakirodalmi munkásság
  - 6.7. Tanítványok, követők és kritikusok. Pinel-interpretációk: pró és kontra
  - 6.8. Foucault olvasata Pinelről
  - Kérdések, feladatok
- Ellenőrző tesztfeladatok
- Irodalomjegyzék

« Előző | Következő »

# 3.4. Összefoglalás

Összefoglalva az európai középkor évszázadainak mentalitását az értelmi fogyatékos személyekről kialakított felfogásmód jellemzői tekintetében, az ókortól eltérően itt már találunk olyan elemeket, amelyek egy jobban körvonalazható paradigmatikus arculat irányába mutatnak. A kép már valamennyivel egységesebbnek mondható, mint az ókorban, még akkor is, ha tudjuk: a középkori emberek gondolkodásmódja, mentalitása is sok eltérést mutatott, például a kulturális beágyazottság, a társadalmi helyzet és a személyes tapasztalat függvényében.

Mint az előzőekben már láttuk, a paraszti kultúrában például elterjed a „váltott gyermekről” kialakított felfogás, amely egyfajta értelmezési keretbe helyezi az értelmi fogyatékos gyermekek születésének körülményeit és okát: az ilyen gyermek eszerint nem közvetlenül Isten büntetése, hanem az esendő embert magához ragadó Gonosz hatalmának megtestesülése. Ebben a gondolkodásmódban az az emberkép tükröződik, amit Szent

Ágoston antropológiai felfogása alapoz meg (lásd: Pukánszky és Németh, 1996, 82-83.). Eszerint a traducianista felfogás szerint az ember veleszületett ösztönei – amelyeket a szülők származtatnak át gyermekeikre a nemzési aktus során –, tehát ezek az átszármaztatott ösztönök magukban hordozzák a bűnre való hajlam „alapanyagát” (fomes peccati).

Ha pedig az esendő ember nem követi a számára Isten által felkínált utat, és az úgynevezett „beleegyezés”, a „consensus” révén enged bűnös vágyainak (concupiscentia), akkor könnyen a „Gonosz karjaiba ájulhat”. A Gonosszal háló asszony fogyatékos gyermeke tehát éppúgy az emberi gyarlóság büntetése, mint ahogyan az isteni útról letévedő ember bűnös életvitelének, kicsapongásainak is lehet büntetés-következménye egy értelmileg akadályozott gyermek világra jövetele. Az isteni büntetés-motívum tehát mindkét esetben megjelenik: az elsőben ennek eszköze, instrumentuma a Gonosz, a másodikban pedig maga a haragvó Isten.

A középkori ember világképében azonban a büntetéssel lesújtó „haragvó Isten” mellett ott áll és vigasztalást nyújt a „megbocsájtó Isten”. Ahogyan Erik Erikson írja a fiatal Lutherről szóló értekezésében: Szeretete révén Istennek szabadságában áll megadni az embernek azt a képességet, hogy ne azonosuljon saját ösztöneivel. De még ha vétkezik is, ott van Isten kegyelme, a misericordia indebita, vagyis a könyörület, amely még a méltatlanok számára is elérhető.” (Erikson, 1991, 265.) A bűnös ember számára is nyitva áll tehát még a fejlődés útja, Krisztus áldozatának köszönhetően még a nyomorultnak is „van esélye az életben”.

Az isteni megbocsátás és a tettekben megnyilvánuló felebaráti szeretet alapján állt a kolostori közösségek szerveződésével párhuzamosan felértékelődő karitász érzülete, amely elsősorban az elesett, rászoruló és közöttük a fogyatékos embereket befogadó és segítő gesztusban öltött testet. A kolostor szigorú renddel és kemény munkával járó biztonsága az életben maradás esélyét jelentette ezeknek az embereknek. Azt is láttuk emellett, hogy az első frank királyoktól kezdve milyen nagy léptékű, törvényekben is testet öltő törekvések vették kezdetüket annak érdekében, hogy a karitász érzülete ne csak a világtól elvonuló szerzetesek mentalitásában jelenjen meg, hanem a társadalom legszélesebb rétegeiben is váljon belülről fakadó, viselkedést szabályozó életelvvé. Ennek a közgondolkodást, mentalitást befolyásoló elszánt reformtörekvéseknek is köszönhetőek volt a jótékonyság, az alamizsnálkodás gesztusának határozottabb megjelenése a legínségesebb, járványoktól sújtott korszakokban – noha sokszor ez a gesztus inkább csak egyes, kiemelkedő emberi értékekkel rendelkező egyházi vagy világi személyiségek áldozatvállalásának volt köszönhető, és nem vált hétköznapi normává. A kiváló emberek egyéni kezdeményezéseinek szerepe az emberi segítő gesztusok intézményesülésének történetében felbecsülhetetlen. Ez a személyekhez kötődő, belső segítő érzületből fakadó gesztus segítette életre az első kisebb-nagyobb befogadó intézményeket, menedékházakat, asylumokat a rászoruló, elesett és fogyatékos emberek számára.

A karitatív-segítő, befogadó motívumokra épülő gesztusok megjelenése után a középkor végére, a reneszánsz idejére már sajátos módon már felerősödik a stigmatizálás, az elzárás és a száműzés igénye is. Foucault érzékletesen bemutatja azt a folyamatot, ahogyan a korábban a leprásoknak fenntartott intézményekben az epidémiák áldozatainak helyét átvették a kitaszítottak, a csavargók mellett a „bolondok” és a „zavarodott fők”. Eközben a „bolondság” kategóriája – a „balgasághoz” hasonlatosan – gyűjtőfogalommá válik, az értelmi fogyatékosságon túl magába foglalja az emberi jellemhibákat, gyarlóságokat, bűnöket. (A bűnöket, amelyeket a normákhoz alkalmazkodó ember nem követ el, a jellemhibák, amelyektől távol tartja magát, de amelyek mégis felcsigázzák érdeklődését.)

A késő középkor irodalmában szívesen és gyakran szerepeltett „bolondok” – mindezeknek a vonásoknak a hordozói – egy olyan kisebbség képviselőivé válnak, amelytől a többség már szabadulni kíván. Az irodalmi művekben (és olykor a valóságban is) feltűnő titokzatos bárka, a Bolondok Hajója pedig a kitaszítás, a száműzés metaforája lesz, a vízen úszó börtön, amely a megtisztulást szimbolizáló víztömegen lebegve a túlvilág felé viszi tehetetlen utasait.

Mindezek alapján tehát megállapítható, hogy a középkor európai társadalmában már megjelennek olyan egyházi és világi szereplők és intézmények, akik az isteni büntetést hordozó fogyatékos személyeket – köztük az értelmi fogyatékossággal élő embereket – befogadják és felkarolják. Jelentős törekvések figyelhetők meg a jogalkotás területén és a közgondolkodás formálása terén is a szolidaritás és a karitász érzületének elmélyítésére. A frank királyok kora középkori törvényein kívül a hosszú korszak végén egy másik törvény is említésre méltó: az Erzsébet-korabeli Anglia Szegényügyi Törvénye 1601-ből. Ez a jogszabály a családi gondoskodás hiánya esetén a helyi közösség hatáskörébe sorolta a szegényekről, elesettekről és a fogyatékos személyekről való gondoskodást. A helyi közösség elöljáróságának „megfelelő nagyságú pénzösszeget kell biztosítani a bénák, a tehetetlenek (impotent), öregek, vakok és más rászorulók támogatására” – írja a törvény (idézi: Braddock és Parish, 2001, 23.). Sajátos ellentmondás, hogy a hosszú középkor Európájának közgondolkodásában mindeközben felerősödik a kirekesztés és a száműzés reflexe is, és ennek lenyomatai az irodalmi művekben is megjelennek.

A közel ezer esztendeig tartó európai középkor fogyatékosember-képének jellemzésére és a fogyatékossággal élő emberekkel kapcsolatos attitűdök leírására a „kirekesztéssel szembeforduló karitatív modell” elnevezést alkalmazhatjuk.

« Előző | Következő »