Bevezetés a nőnevelés történetébe

- Bevezetés a nőnevelés történetébe
- ELŐSZÓ
- BEVEZETÉS
- 1. LEÁNYOK NEVELÉSE AZ ÓKORBAN
  - Kérdések és feladatok
- 2. KORAI KERESZTÉNYSÉG ÉS A NŐNEVELÉS
  - Kérdések és feladatok
- 3. A KÖZÉPKORI NŐK NEVELÉSE
  - 3.1. Nézetek a nőnevelésről
  - 3.2. Nőnevelés a kolostorokban
  - 3.3. A nemesi származású lányok nevelése
  - 3.4. Leánynevelés a városokban
  - Kérdések, feladatok
- 4. HUMANISTA NŐNEVELÉSI PROGRAMOK
  - 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni
  - 4.2. Rotterdami Erasmus
  - 4.3. Juan Luis Vives
  - Kérdések és feladatok
- 5. REFORMÁCIÓ ÉS NŐNEVELÉS
  - 5.1. Luther nézetei a nőnevelésről
  - 5.2. A pietizmus a nőnevelésről
  - Kérdések és feladatok
- 6. KATOLIKUS NŐI TANÍTÓRENDEK
  - 6.1. Orsolyiták
  - 6.2. Angolkisasszonyok
  - Kérdések és feladatok
- 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN
  - 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól
  - 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann
  - 7.3. Poullain de la Barre radikális nőnevelési programja
  - Kérdések és feladatok
- 8. NŐNEVELÉS A 18. SZÁZADI EURÓPÁBAN
  - 8.1. Német nyelvterületek
    - 8.1.1. Falusi lányok nevelése: Eberhard Rochow
    - 8.1.2 A nők művelődése
    - 8.1.3. Theodor Gottlieb von Hippel
    - 8.1.4. Az édesanya apoteózisa Pestalozzi pedagógiájában
  - 8.2. Franciaország
    - 8.2.1. A nők helyzete
    - 8.2.2. Zsófia, az ideális feleség
    - 8.2.3. Lányiskoláztatás és reformporogramok
  - 8.3. Anglia
    - 8.3.1. Az iskolaügy helyzete és a nőnevelés képviselői
    - 8.3.2. A korabeli nőnevelés két kritikusa: Catharine Macaulay és Mary Wollstonecraft
  - 8.4. Magyarország
    - 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században
    - 8.4.2. A nők művelődése és irodalmi tevékenysége
  - Kérdések, feladatok
- 9. A „HOSSZÚ” TIZENKILENCEDIK SZÁZAD
  - 9.1. Reformirányzatok a századfordulón: filantropizmus és neohumanizmus
    - 9.1.1. A filantropisták: Basedow, Campe, Rudolphi
    - 9.1.2. A neohumanisták: Amalia Holst és Betty Gleim
  - 9.2. Schleiermacher a nők társadalmi szerepének lehetséges változásairól
  - 9.3. Nőnevelés Magyarországon, a „hosszú” 19. században
    - 9.3.1. Erkölcsnemesítő kézikönyvek és folyóiratcikkek nőképe (1789-1827)
    - 9.3.2. Fáy András nőnevelési reformelképzelései
    - 9.3.3. Brunszvik Teréz a nőnevelésről
    - 9.3.4. Hazai nőnevelő intézetek
    - 9.3.5. Az iskolarendszerű leányoktatás fejlődése
    - 9.3.6. Viták a nők neveléséről, iskoláztatásáról
  - Kérdések és feladatok
- 10. A NŐKÉP ÉS A NŐNEVELÉS ALAKULÁSÁNAK FŐBB CSOMÓPONTJAI A 20. SZÁZADBAN
  - 10.1. Reformmozgalmak és női életmód a századfordulón
  - 10.2. Női szerepek az első világháborúban
  - 10.3. A nőkép és az életmód változása a két világháború között
  - 10.4. Nőképek és női szerepek Magyarországon a két világháború között
  - 10.5. A nők iskoláztatása és társadalmi karrierlehetőségei Magyarországon a század első felében
  - 10.6. A nők helyzete és iskoláztatása Európában a második világháború után
  - 10.7. A nők helyzete, társadalmi szerepei és iskoláztatása Magyarországon a második világháború után
    - 10.7.1. A jogi keretek átalakulása
    - 10.7.2. Oktatás-nevelés, felkészítés a társadalmi szerepekre
  - Kérdések és feladatok
- IRODALOM

« Előző | Következő »

# 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann

A 17. században már egyre gyakrabban bukkantak fel az ismeretlenség homályából olyan nők, akik kimagasló műveltségükkel széleskörű ismertségre és hírnévre tettek szert. Közéjük tartozott Anna Maria van Schurmann (1607-1678), aki holland és német nemesi szülők gyermekeként Kölnben született. A kis Anna már gyermekkorában csodagyereknek számított: négyéves korában nevelőnője kérdésére a Heidelbergi Katekizmus megfelelő válaszát idézte. Mélyen vallásos protestáns szülei féltették gyermeki ártatlanságát, ezért óvták a könyvek olvasásától. Időközben Utrechtbe költöztek, ahol Annát az egyik helybéli francia tannyelvű iskolába íratták be. Két hónap múlva azonban kivették onnan, mivel féltették romlatlan erkölcseit a kortárs gyerekek világias beszédétől és szilaj játékaitól. Ekkor már megengedték neki, hogy bátyjaival együtt magántanár oktassa latinra, aritmetikára és zenére. Hamarosan megelőzte bátyjait, és szükség esetén ő segített nekik a tanulásban.

17. Anna Maria van Schurmann

Kiváló latin tudásra tett szert, és a görög nyelv tanulmányozásában is előre haladt. Vergiliust és Homéroszt eredetiben olvasta – a latin és görög költők többségétől azonban szigorú kálvinista apja úgy óvta, mint a „mérgezett italtól”. A korabeli irodalommal és költészettel szemben is gyanakvó óvatosság jellemezte: éppen csak bele-belekóstolt egyik-másik műbe.

Az egyetlen dolog, amit a protestáns vallás tilalmai ellenére megengedett magának, az a képzőművészeteknek való hódolás volt. Gyermekkorától kezdve rendkívüli tehetséggel megáldva készítette hímzéseit, de festett árnyképeket, akvarelleket és portrékat is. Rézkarcai, fa- és agyagszobrai hamar ismertté tették a művészetkedvelő entellektüelek körében. )Joyce, 1996, 313.)

Időközben az irodalom, a nyelvek és a filozófia tanulmányozása terén is olyannyira előrehaladt, hogy kivívta az értelmiségi körök legnagyobb elismerését. Kortársai közül sokan a „tizedik múzsának” nevezték. Olyan tudósokkal folytatott levelezést, mint például Constantijn Huygens (1596-1687) humanista író[1] és André Rivet (1572-1651) református teológus. Elismertségét jelzi, hogy 1636-ban, amikor Utrecht városában megnyitotta kapuit az új egyetem, Gisbertus Voëtius (1589-1676), a híres protestáns teológus[2] meghívta: köszöntse egy ünnepi ódával az új univerzitást. Amikor pedig megkezdődtek az előadások, megengedték számára – nő létére egyedülálló kiváltságként –, hogy az előadóteremben elhelyezett, fából készített és lyukakkal ellátott fülkében (!) jelen lehessen az előadásokon.

Anna Maria van Schurmann a nőnevelés kérdéseivel is foglalkozott írásaiban, különösen az André Rivet-vel folytatott levelezésében. (Schurmann, 1638) A nevelés végső céljaként Isten dicséretét és a lelki üdvösség elérését fogalmazta meg. A leánynevelés terén a mérsékelt reformok híve volt: sohasem vonta kétségbe a férfiak vezető szerepét a politikai életben és az egyházi hierarchiában.

Véleménye szerint az a nő, aki felsőbb tanulmányokat kíván folytatni, legyen hajadon vagy rendelkezzék megfelelő vagyonnal ahhoz, hogy cselédlányt tudjon tartani a háztartás vezetésére. Őt magát jelentős vagyona és társadalmi státusza ez utóbbi kategóriába sorolta, ám emellé önként vállalta az első feltétel teljesítését is. Soha nem ment férjhez, a világi élet kísértéseitől és veszélyeitől tartva inkább a magányt választotta.

A magasabb tudományok elsajátítására törekvő keresztyén nők számára szükségesnek ítélt műveltségi anyag összeállításakor egyedül a protestáns vallás szempontjai vezérelték. Fontosnak tartotta a héber nyelvet az Ószövetség olvasása érdekében, de a többi ismeretkör és tudományág kiválasztásakor is a valláserkölcsi szempontokat vette figyelembe. Saját humanisztikus képzettsége itt azonban már éreztette hatását: a nők számára fontosnak ítélte a grammatikát, logikát és retorikát (azaz a trivium tudományait), ezt követték a rangsorban a fizika, a metafizika, a történelem és a nyelvek: különösen a görög és a héber nyelv. A megengedhető hasznos időtöltéshez hozzájárulhat még a matematika, a zene, a költészet és a festészet művelése is.

Arra a kérdésre, hogy miért fontosak a nők számára ezek az ismeretek, Schurmann több választ is ad: Először is azért, mert a nők is emberi lények akárcsak a férfiak, éppúgy rendelkeznek intelligenciával, mint a másik nem képviselői. A különbség nő és férfi között csak a társadalmi helyzetük eltérő mivoltából adódik, s nem vezethető vissza semmiféle biológiai eltérésre. Másodszor: Vives és Fénelon véleményéhez hasonlóan ő is ítélte meg, hogy a tehetősebb családból származó nők unatkoznak. A tanulmányok pedig megvédhetnek a henyélésből adódó bűnökkel szemben.[3] Harmadszor pedig a legfontosabb érv: a tudás megszerzése, a világ megismerése nem más, mint az Isten iránti szeretet kifejezése.

Anna Maria van Schurmann nőnevelésről vallott nézetei megváltoztak, amikor élete második felében a radikális protestáns teológus, a karizmatikus agitátor Jean de Labadie (1610-1674) követőihez csatlakozott. (A francia prédikátor hívei az őskeresztények kommunáit akarták újra létrehozni.) Vallásos tárgyú írásaiban ekkor már azokat az egyszerű lelkeket dicsérte, akik „érintetlen szellemükkel” közelebb vannak a mennyek országához, mint azok a nagy tudású emberek, akik akadémikus műveltségükkel, túlságosan bonyolult fogalmaikkal akarják megragadni a végső igazságot. A kor legnagyobb humanista műveltséggel rendelkező asszonya így egy szélsőséges vallási szekta bűvkörébe kerülve szétzúzta azt a harmóniát, amelyet saját fiatalkori személyisége is példázott. Feláldozta a humanista műveltséget az egyszerű, jámbor vallásosság oltárán.

[1] A híres fizikus és csillagász, Christiaan Huygens (1629-1695) apja.

[2] Voëtius egyébiránt később az Utrechtben tanuló magyar protestáns diákok ismert patrónusa, így Apáczai Csere János személyes jóakarója is lett.

[3] Korábban már láttuk, hogy Vives ilyen esetekre a fizikai munkavégzést javasolja.

« Előző | Következő »