Elbeszélés a tömegkultúra korában

- Elbeszélés a tömegkultúra korában
- Tartalom
- Előszó
- Elméleti alapozás (Török Ervin)
  - 1. lecke: A tömegkultúra fogalmai
    - A „tömegkultúra”, „populáris kultúra” értékelő és leíró fogalmai
    - A tömegkultúra kialakulásának feltételei
    - Szakirodalom
  - 2. lecke: Elbeszélés és tömegkultúra
    - A modern társadalmi tér és az elbeszélések tere és ideje
    - Elbeszélés és montázs
    - Standardizáció és „mítosz”
    - Szakirodalom
  - 3. lecke: Ellenőrző kérdések
- Elbeszélés a populáris irodalomban (Török Ervin)
  - 4. lecke: A sci-fi és Jules Verne (tudományos fantasztikum és szórakoztatás)
    - Szakirodalom
  - 5. lecke: A krimi (Håkan Nesser: A gonosz arcai)
    - Szakirodalom
  - 6. lecke: A szingliregény és a Bridget Jones naplója (és az Állítsátok meg Terézanyut)
    - Szakirodalom
  - 7. lecke: Ellenőrző kérdések
- Elbeszélés a tömegfilmben (Füzi Izabella)
  - 8. lecke: Klasszikus narratíva
    - Formanyelvi és narratív jellemzők
    - Kitérő: A korai mozi és klasszikus narratíva
    - A klasszikus narratíva filmelméleti megközelítései
      - 1. Kritikai elméletek
      - 2. Kognitív-formalista elméletek
      - 3. Műfajelmélet
    - Szakirodalom
  - 9. lecke: Filmelemzés I.
    - Történet
    - Kerettörténet, expozíció
    - Karakterek
    - Kauzalitás
    - Kettős cselekményszál
    - Lezárás, megoldás
    - Műfajok versengése
  - 10. lecke: Posztklasszikus/posztmodern film
    - Kasszasikerfilmek („blockbuster”)
    - Látványosság, attrakció
    - A digitális kultúra hatása a kortárs filmre
    - Komplex narratíva és az idő
    - Szakirodalom
  - 11. lecke: Filmelemzés II.
    - Történet
    - Expozíció: történetek versengése
    - Konfliktus
    - A regény (filmbe beágyazott?) története
    - A film története
    - Film és regény mint öntükröző szerkezetek
  - 12. lecke: Kortárs televíziós sorozatok
    - Makro- és mikroszerkezet
    - Tipológia
    - Hatásmechanizmus
    - Szakirodalom
  - Ellenőrző kérdések
    - Tesztfeladatok
    - Nyitott kérdések

« Előző | Következő »

# 2. Kognitív-formalista elméletek

A narratív folyamatosság illúzióját egészen eltérően értékeli a kognitív filmelmélet. Álláspontja szerint a klasszikus narratíva nem párosítható a néző passzivitásának feltételezésével: „a film nem szabja meg senkinek a helyzetét. Inkább arra készteti a nézőt, hogy különféle műveleteket végezzen el” (David Bordwell). Mivel a film történetével anyagszerűen soha nem találkozunk, csupán a narráció erre vonatkozó jeleivel, a történetet maga a néző következteti ki, hozza létre egy olyan kognitív folyamat során, melynek alapja az előzetes elvárások és ezek aktualizálása a történetre vonatkozó hipotézisek formájában. A történet tehát egy mentális konstrukció, melyet a néző a diegetikus világról szóló hipotézisei, a műfaji sémákra való ráhagyatkozása és az okságra, tér-idő szerkezetre vonatkozó műveletei alapján épít fel. A néző kognitív ténykedését az elbeszélés jelzései, a filmbeli képi és hangi jelek értelmezése váltja ki (pl. a rejtély megoldását folyton elhalasztó késleltetés, csapdák, melyek félrevezetik, hamis útra terelik a nézőt, ismétlődések, redundanciák). A nézői tevékenység az előzetes feltételezések alapján történő következtetések levonásából és hipotézisek alkotásából áll.

A néző kognitív képességeinek a klasszikus narratíva oldalán a narratív hatékonyságot célzó formai jegyek együttese felel meg. Bordwell szerint a klasszikus narratív filmet egy olyan kanonikus történet létrehozása működteti, melynek rögzített ismertetőjegyei a célorientált hős, az okozatiság, a határidő-logika, a kettős cselekményszál, a tér-idő-cselekmény egységeként meghatározott jelenetekre való tagolás és a lezárás. A kanonikus történet a történet jól ismert formáját jelenti, mely az olyan hagyományos történetmondási formákat idézi, mint a varázsmesék vagy a mítoszok. Jellemzői a hősközpontúság, a célvezérelt cselekvések, próbatételek (akadályok), az okozatiság. Az események nemcsak térben és időben kapcsolódnak egymáshoz, hanem szoros oksági és motivációs viszonyok által is. A klasszikus narratíva kerüli a véletlent, vagy ha mégis helyet ad neki, akkor csodás elemként vagy fordulatként integrálja az oksági láncba. A kettős cselekményszál funkciója, hogy a főszereplők köré az eseményeket kétszeresen is oksági mintázatokba szervezze, ugyanazon szereplőkkel sok akciót valósítson meg. Az egyik szál legtöbbször a románcos történetet foglalja magában (heteroszexuális pár egyesülését), a másik szál a munkához, a közösséghez, valamilyen küldetéshez kapcsolódik. Gyakran a két szál eseményei összefonódnak. A lezárás, megoldás kulcsfontosságú a klasszikus filmben: ahogyan a korabeli forgatókönyvírást oktató tankönyvek is megfogalmazzák, minden szálat el kell varrni (mindkét cselekményszál el kell jusson a zárlathoz), az ellentmondásokat fel kell oldani, a véletleneket motiválni kell, és egyáltalán nem szabad kérdőjelet hagyni a film végén. A klasszikus film leggyakoribb lezárása a happy end, bár találunk ellenpéldát is, különösen a melodráma műfaján belül (Casablanca [Kertész Mihály, 1942], Stella Dallas [King Vidor, 1937]).

Míg a kritikai elméletek a domináns ideológiák vonatkozásában vizsgálják a klasszikus narratívát, mint amely egyszerre simul bele a fennálló társadalmi rend értékrendszerébe és bizonyos keretek között esetleg feszegeti is azt, a kognitív-formalista elméletek a forma és a funkció egymásra találásának klasszikus ideálját találják meg benne, vagyis azt, ahogyan a klasszikus elbeszélés a leghatékonyabb módon szervezi meg a néző történetalkotással kapcsolatos kognitív képességeit.

## Feladat

Nézze meg Alfred Hitchcock Hátsó ablak (Rear Window, 1954) című filmjét. Olvassa el Bordwellnek a filmről szóló elemzését az Elbeszélés a játékfilmben (53-59.) című könyvében és vesse össze Miran Božović (Hitchcock. kritikai olvasatok, 173-192.) pszichoanalitikus megközelítésű értelmezésével! Hogyan viszi színre a történet a filmnézői tevékenységet a két értelmezés szerint?

« Előző | Következő »