Bevezetés a nőnevelés történetébe

- Bevezetés a nőnevelés történetébe
- ELŐSZÓ
- BEVEZETÉS
- 1. LEÁNYOK NEVELÉSE AZ ÓKORBAN
  - Kérdések és feladatok
- 2. KORAI KERESZTÉNYSÉG ÉS A NŐNEVELÉS
  - Kérdések és feladatok
- 3. A KÖZÉPKORI NŐK NEVELÉSE
  - 3.1. Nézetek a nőnevelésről
  - 3.2. Nőnevelés a kolostorokban
  - 3.3. A nemesi származású lányok nevelése
  - 3.4. Leánynevelés a városokban
  - Kérdések, feladatok
- 4. HUMANISTA NŐNEVELÉSI PROGRAMOK
  - 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni
  - 4.2. Rotterdami Erasmus
  - 4.3. Juan Luis Vives
  - Kérdések és feladatok
- 5. REFORMÁCIÓ ÉS NŐNEVELÉS
  - 5.1. Luther nézetei a nőnevelésről
  - 5.2. A pietizmus a nőnevelésről
  - Kérdések és feladatok
- 6. KATOLIKUS NŐI TANÍTÓRENDEK
  - 6.1. Orsolyiták
  - 6.2. Angolkisasszonyok
  - Kérdések és feladatok
- 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN
  - 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól
  - 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann
  - 7.3. Poullain de la Barre radikális nőnevelési programja
  - Kérdések és feladatok
- 8. NŐNEVELÉS A 18. SZÁZADI EURÓPÁBAN
  - 8.1. Német nyelvterületek
    - 8.1.1. Falusi lányok nevelése: Eberhard Rochow
    - 8.1.2 A nők művelődése
    - 8.1.3. Theodor Gottlieb von Hippel
    - 8.1.4. Az édesanya apoteózisa Pestalozzi pedagógiájában
  - 8.2. Franciaország
    - 8.2.1. A nők helyzete
    - 8.2.2. Zsófia, az ideális feleség
    - 8.2.3. Lányiskoláztatás és reformporogramok
  - 8.3. Anglia
    - 8.3.1. Az iskolaügy helyzete és a nőnevelés képviselői
    - 8.3.2. A korabeli nőnevelés két kritikusa: Catharine Macaulay és Mary Wollstonecraft
  - 8.4. Magyarország
    - 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században
    - 8.4.2. A nők művelődése és irodalmi tevékenysége
  - Kérdések, feladatok
- 9. A „HOSSZÚ” TIZENKILENCEDIK SZÁZAD
  - 9.1. Reformirányzatok a századfordulón: filantropizmus és neohumanizmus
    - 9.1.1. A filantropisták: Basedow, Campe, Rudolphi
    - 9.1.2. A neohumanisták: Amalia Holst és Betty Gleim
  - 9.2. Schleiermacher a nők társadalmi szerepének lehetséges változásairól
  - 9.3. Nőnevelés Magyarországon, a „hosszú” 19. században
    - 9.3.1. Erkölcsnemesítő kézikönyvek és folyóiratcikkek nőképe (1789-1827)
    - 9.3.2. Fáy András nőnevelési reformelképzelései
    - 9.3.3. Brunszvik Teréz a nőnevelésről
    - 9.3.4. Hazai nőnevelő intézetek
    - 9.3.5. Az iskolarendszerű leányoktatás fejlődése
    - 9.3.6. Viták a nők neveléséről, iskoláztatásáról
  - Kérdések és feladatok
- 10. A NŐKÉP ÉS A NŐNEVELÉS ALAKULÁSÁNAK FŐBB CSOMÓPONTJAI A 20. SZÁZADBAN
  - 10.1. Reformmozgalmak és női életmód a századfordulón
  - 10.2. Női szerepek az első világháborúban
  - 10.3. A nőkép és az életmód változása a két világháború között
  - 10.4. Nőképek és női szerepek Magyarországon a két világháború között
  - 10.5. A nők iskoláztatása és társadalmi karrierlehetőségei Magyarországon a század első felében
  - 10.6. A nők helyzete és iskoláztatása Európában a második világháború után
  - 10.7. A nők helyzete, társadalmi szerepei és iskoláztatása Magyarországon a második világháború után
    - 10.7.1. A jogi keretek átalakulása
    - 10.7.2. Oktatás-nevelés, felkészítés a társadalmi szerepekre
  - Kérdések és feladatok
- IRODALOM

« Előző | Következő »

# 3.3. A nemesi származású lányok nevelése

A nőnevelés témájával foglalkozó középkori szerzők többsége általában támogatta, hogy a nemesi származású nők bizonyos fokú oktatásban részesüljenek. Egyesek közülük úgy vélték, elég a lányokat az olvasásra megtanítani ahhoz, hogy a hit alapvető tanaival megismerkedhessenek és a lelki épülést szolgáló vallásos tárgyú műveket olvasgathassák. Kevesen voltak olyanok, mint Durand de Champagne, Navarre-i Johanna, IV. Fülöp feleségének gyóntatója, aki kijelentette, hogy a nemes nők magasabb szintű oktatása szükséges, mivel az „felemel, vigasztal és az öröm forrása.” A nők nevelésének esküdt ellensége volt például Novarre-i Fülöp, aki a szűzies erények megőrzése érdekében tiltotta a nők elemi oktatását is. Szerinte az olvasó nő leveleket kaphat szeretőitől, ha pedig írni is tud, akkor válaszolhat is rájuk, szégyent hozva ezzel családjára.

A nemesi származású nők tanítását az is indokolta, hogy felkészülhessenek bizonyos rájuk váró szerepek betöltésére. Az írás-olvasás készségének elsajátítása például azért lehetett később hasznos, mert így szükség esetén megfelelően tudják intézni az irányításuk alá kerülő hűbérbirtok ügyeit.

Az élet megkövetelte, hogy az előkelő származású leánykák tanulmányai ne korlátozódjanak az írás-olvasásra: egy sor gyakorlati készségre is szert kellett tenniük. Rájuk várt ugyanis a feudális udvarház, a gazdaság vezetésének feladata. A nem ritkán már 12 esztendős korukban férjhez adott nemesi leányoknak erre is fel kellett készülniük. A gazdaság vezetése ugyanis a középkorban általában a nemesasszony feladata volt, míg férje a katonáival, fegyvereivel és lovaival bíbelődött. A vár úrnőjének munkája nem volt könnyű, a tipikus középkori háztartásba ugyanis többnyire több tucat, gyakran akár száz ember is beletartozhatott. Rokonok, szolgálók, védencek, papok – mindannyit etetni és öltöztetni kellett, ez volt a feudális várúrnő kötelessége.

A hűbéri kor nemesi udvarháza vagy a lovagvár általában önellátó gazdaság volt: mindent maguknak kellett előállítaniuk, amire szükség volt. A nemesasszonynak tehát a gazdálkodással, a pénzügyekkel kapcsolatos praktikus ismeretekre kellett szert tennie. Megfontoltnak, bölcsnek, törvénytudónak kellett lennie, hiszen férje távollétében ő töltötte be a döntőbíró szerepét is. Valamelyest a harcászathoz is értenie kellett, hogy egy váratlan támadás esetén irányítani tudja a vár védelmét. A betegápolás, az orvoslás is a feladatai közé tartozott.

Mindezeken túl énekelni, táncolni, franciául beszélgetni tanultak, hogy majdani életükben ezzel is fényt vigyenek a hétköznapok egyhangúságába, s vendégjáráskor, ünnepnapokon úgy tudjanak viselkedni, ahogyan azt illem szabályai megkövetelték tőlük.

Figyelemre méltó, hogy a nemesi származású nők egyéb teendőik mellett mégis jócskán szakítottak időt olvasásra, művelődésre. Egyes szerzők véleménye szerint egészen a 13. századig több nő, mint férfi szentelte idejét imádságoskönyvek és különféle lovagi történetek olvasására. Mindazonáltal a nők számára korábban nyitott magasabb szintű tudáshoz vezető művelődési lehetőségek a 13. századtól kezdve fokozatosan beszűkültek. A helyzet romlása paradox módon az egyetemek megalakításával párhuzamosan ment végbe. Az egyetemi tanulmányokba való bekapcsolódás ugyanis már bizonyos szervezett, sőt intézményesült előzetes oktatásban való részvételt igényelt. Az ilyen magasabb műveltséget nyújtó, latin nyelven oktató középfokú iskolákba azonban többnyire csak a fiúk járhattak. A lányok oktatása a nem intézményesült nevelés keretei között maradt meg, és alapjában véve a házias erények kialakítására, a szövésre, fonásra és más, a „női nemhez illő” gyakorlati tevékenységformák tanítására korlátozódott.

Az egyetemeken oktatott – és nők számára tilalmas – szaktudományok helyett a szebbik nem számára a szépirodalom nyújthatott bizonyos fokú kárpótlást. Például Dante olvasóinak körébe szép számmal tartoztak nemesi származású asszonyok. A literatúra iránt fogékony nők a későbbi korokban is gyakran pártfogoltak írókat és költőket: trubadúrokat, Minnesängereket éppúgy, mint a moralizáló, tanító célzatú művek vagy a lelki épülést szolgáló egyházi kegyes irodalom művelőit. Az írókat, költőket patronáló nemes nők a virágzó középkor évszázadaiban egy olyan gyakorlatot alakítottak ki, amely majd a 18-19. század nagyvilági hölgyeinek irodalmi szalonjaiban teljesedik meg. A művelt felsőbb osztálybeli nők ilyen irányú kultúra-támogató tevékenysége egyfajta kárpótlásként is értelmezhető, amelyet a szabadságuktól való megfosztottság egyfajta „ellentételezéseként” engedhettek meg maguknak cserébe.

7. „A női életkorok lépcsője”

« Előző | Következő »