Bevezetés a nőnevelés történetébe

- Bevezetés a nőnevelés történetébe
- ELŐSZÓ
- BEVEZETÉS
- 1. LEÁNYOK NEVELÉSE AZ ÓKORBAN
  - Kérdések és feladatok
- 2. KORAI KERESZTÉNYSÉG ÉS A NŐNEVELÉS
  - Kérdések és feladatok
- 3. A KÖZÉPKORI NŐK NEVELÉSE
  - 3.1. Nézetek a nőnevelésről
  - 3.2. Nőnevelés a kolostorokban
  - 3.3. A nemesi származású lányok nevelése
  - 3.4. Leánynevelés a városokban
  - Kérdések, feladatok
- 4. HUMANISTA NŐNEVELÉSI PROGRAMOK
  - 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni
  - 4.2. Rotterdami Erasmus
  - 4.3. Juan Luis Vives
  - Kérdések és feladatok
- 5. REFORMÁCIÓ ÉS NŐNEVELÉS
  - 5.1. Luther nézetei a nőnevelésről
  - 5.2. A pietizmus a nőnevelésről
  - Kérdések és feladatok
- 6. KATOLIKUS NŐI TANÍTÓRENDEK
  - 6.1. Orsolyiták
  - 6.2. Angolkisasszonyok
  - Kérdések és feladatok
- 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN
  - 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól
  - 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann
  - 7.3. Poullain de la Barre radikális nőnevelési programja
  - Kérdések és feladatok
- 8. NŐNEVELÉS A 18. SZÁZADI EURÓPÁBAN
  - 8.1. Német nyelvterületek
    - 8.1.1. Falusi lányok nevelése: Eberhard Rochow
    - 8.1.2 A nők művelődése
    - 8.1.3. Theodor Gottlieb von Hippel
    - 8.1.4. Az édesanya apoteózisa Pestalozzi pedagógiájában
  - 8.2. Franciaország
    - 8.2.1. A nők helyzete
    - 8.2.2. Zsófia, az ideális feleség
    - 8.2.3. Lányiskoláztatás és reformporogramok
  - 8.3. Anglia
    - 8.3.1. Az iskolaügy helyzete és a nőnevelés képviselői
    - 8.3.2. A korabeli nőnevelés két kritikusa: Catharine Macaulay és Mary Wollstonecraft
  - 8.4. Magyarország
    - 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században
    - 8.4.2. A nők művelődése és irodalmi tevékenysége
  - Kérdések, feladatok
- 9. A „HOSSZÚ” TIZENKILENCEDIK SZÁZAD
  - 9.1. Reformirányzatok a századfordulón: filantropizmus és neohumanizmus
    - 9.1.1. A filantropisták: Basedow, Campe, Rudolphi
    - 9.1.2. A neohumanisták: Amalia Holst és Betty Gleim
  - 9.2. Schleiermacher a nők társadalmi szerepének lehetséges változásairól
  - 9.3. Nőnevelés Magyarországon, a „hosszú” 19. században
    - 9.3.1. Erkölcsnemesítő kézikönyvek és folyóiratcikkek nőképe (1789-1827)
    - 9.3.2. Fáy András nőnevelési reformelképzelései
    - 9.3.3. Brunszvik Teréz a nőnevelésről
    - 9.3.4. Hazai nőnevelő intézetek
    - 9.3.5. Az iskolarendszerű leányoktatás fejlődése
    - 9.3.6. Viták a nők neveléséről, iskoláztatásáról
  - Kérdések és feladatok
- 10. A NŐKÉP ÉS A NŐNEVELÉS ALAKULÁSÁNAK FŐBB CSOMÓPONTJAI A 20. SZÁZADBAN
  - 10.1. Reformmozgalmak és női életmód a századfordulón
  - 10.2. Női szerepek az első világháborúban
  - 10.3. A nőkép és az életmód változása a két világháború között
  - 10.4. Nőképek és női szerepek Magyarországon a két világháború között
  - 10.5. A nők iskoláztatása és társadalmi karrierlehetőségei Magyarországon a század első felében
  - 10.6. A nők helyzete és iskoláztatása Európában a második világháború után
  - 10.7. A nők helyzete, társadalmi szerepei és iskoláztatása Magyarországon a második világháború után
    - 10.7.1. A jogi keretek átalakulása
    - 10.7.2. Oktatás-nevelés, felkészítés a társadalmi szerepekre
  - Kérdések és feladatok
- IRODALOM

« Előző | Következő »

# 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni

Téved, aki azt hiszi, hogy a reneszánsz kor főúri magánnevelésében vezető motívumként megjelenő olyan új értékek, mint például az emberi egyéniség tisztelete döntően befolyásolták volna a 14-16. század nőképét. Nem alakult ki egyenlőség férfi és nő között.[1] (A 16. század elején egyetlen – képzeletbeli – országban, Morus Tamás Utópiájában részesültek a fiúk és lányok egyforma nevelésben és oktatásban.) A nők nevelésének gyakorlata általában véve még sokáig nem változott meg gyökeresen a középkor korábbi évszázadaihoz képest. A kizárólag leányok számára szervezett első iskolát a 16. század elején nyitották meg Alcalában. Ezt követte az orsolyiták 1574-ben alapított avignoni tanintézete. A nők rendszeres családon kívüli nevelésével-oktatásával foglalkozó intézetek majd csak a 17. században terjednek el.

Ugyanakkor az is tény, hogy a főúri származású fiúk nevelésével kapcsolatos új humanista eszmék is csak töredékesen és többszörösen megszűrve – például a reformáció hitéleti reformjaihoz kötődve – csordogáltak le az alsóbb néposztályok nevelési gyakorlatáig.

Kivételek természetesen voltak a gyakorlati iskolapedagógia hétköznapjaiban éppúgy, mint az egyre gyarapodó számú, magánnevelőknek szánt nevelési útmutatók tartalmában. Az előző csoportba tartozott Vittorino da Feltre (eredetileg: Ramboldini, 1378-1446), aki 1426-ban kapott magánnevelői meghívást Gianfrancesco Gonzaga a mantovai őrgróftól, majd a palota egyik szárnyában magániskolát alapíthatott „casa giocosa” (vidámság háza) néven. Az itt tanuló gyerekek – fiúk és leányok egyaránt, közöttük a fejedelem leánya, Cecilia! – a humanizmus teljesség-eszményének megfelelő nevelésben, oktatásban részesültek.

A főúri körökből származó leányok nevelési programját összeállító humanisták tervezetei minden esetben az egyes konkrét személy nevelésének-oktatásának jobbítását szolgálták, és nem tekinthetjük őket az egész korszakra nézve kiindulási alapnak a nőnevelés színvonalának megítélésekor. Ezzel együtt is figyelemre méltók ezek a plánumok, mert többnyire a humanista nevelés fiúkra vonatkoztatott alapelveiből indulnak ki. Érdekes tantervet készített 1405-ben Leonardo Bruni (1369-1444) pápai kancellár, aki egy levél keretei között fogalmazta meg nevelési programját Battista Malatesta herceg leánya számára (De studiis et litteris). A természettudományokat nem vette be a leány képzésének programjába, az irodalmi művek sokaságát annál inkább. A Biblia mellett javasolta az antik filozófusok, középkori egyházatyák és más jeles szerzők műveinek tanulmányozását (közöttük szerepel Démokritosz, Platón, Arisztotelész, Boethius, Augustinus és Jeromos). Fontosnak tartotta a történelem oktatását azért, hogy az ifjú leány előtt az elmúlt korok erényes férfi és női hősei követendő példaként állhassanak. A költészettel való foglalkozást azért tanácsolta, mert az fejleszti nyelvi kifejezőképességet. A nők retorikai képzését viszont fölöslegesnek tartotta Bruni (Fietze, 1996, 123).

[1] Jean Delumeau könyvében Jacob Burckhardt, a reneszánsz-kutatás klasszikusának véleményével vitatkozva állítja ezt. Delumeau, 1997, 334.

« Előző | Következő »