A magyar iskoláztatás története a 19-20. században

- MAGYAR ISKOLÁZTATÁS TÖRTÉNETE A 19–20. SZÁZADBAN
- Bevezetés
- I. fejezet: Iskolaügy Európában a 18-19. században
  - I.1. Az európai iskolarendszerek kialakulásának okai
  - I.2. Az európai iskolarendszerek kialakulásának háttértényezői
    - I.2.1. A reformáció-ellenreformáció vallási küzdelmei
    - I.2.2. Katolikus megújulás
    - I.2.3. Felvilágosodás
    - I.2.4. A gyermekkor elkülönítése, mitizálása
    - I.2.5. Az erkölcsi védelemre szoruló gyermekek számára az iskolák zárt világának megteremtése
    - I.2.6. A felvilágosult abszolutizmus
    - I.2.7. A modern nemzetállamok kialakulása
  - I.3. Néhány európai ország iskoláztatásának áttekintése
    - I.3.1. Anglia
    - I.3.2. Franciaország
    - I.3.3. Oroszország
    - I.3.4. Német nyelvterületek
  - Kérdések és feladatok
- II. fejezet: Iskolaügy Magyarországon a felvilágosult abszolutizmus korában
  - II.1. A felvilágosult abszolutista iskolapolitika alapelvei
  - II.2. Az I. Ratio Educationis
  - II.3. A II. Ratio Educationis
  - Kérdések és feladatok
- III. fejezet: Iskoláztatás Magyarországon a XIX. század első felében
  - III.1. Első óvodáink
  - III.2. Népoktatás
  - III.3. Tanítóképzés
  - III.4. Közép- és felsőoktatás
  - III.5. Az 1848-49-es forradalom és szabadságharc oktatásügye
  - Kérdések és feladatok
- IV. fejezet: Iskolaügy és pedagógia az abszolutizmus korában (1849–1867)
  - IV.1. Népoktatás
  - IV.2. Középfokú oktatás
  - IV.3. Felsőoktatás
  - Kérdések és feladatok
- V. fejezet: Az népiskoláztatás története 1867–1919 között
  - V.1. A népoktatási törvény
  - V.2. Népiskolák
  - V.3. Óvodák
  - V.4. Polgári iskolák
  - Kérdések és feladatok
- VI. fejezet: A közép- és felsőfokú oktatás a dualizmus korában
  - VI.1. A középiskolák fejlődése
  - VI.2. Felsőoktatás, tanárképzés
  - Kérdések és feladatok
- VII. fejezet: Iskolaügy Magyarországon az 1920-as években
  - VII.1. Népoktatás
  - VII.2. Középiskolák
  - VII.3. Felsőoktatás
  - Kérdések és feladatok
- VIII. fejezet: A harmincas-negyvenes évek
  - Kérdések és feladatok
- IX. fejezet: A magyar iskolaügy alakulása 1945 után
  - IX.1. Harc az iskoláért - Az iskolarendszer átformálása
  - IX.2. Harc az iskoláért - A NÉKOSZ
  - IX.3. Harc az iskoláért - Az iskolák államosítása
  - Kérdések és feladatok
- X. fejezet: Az ötvenes évek
  - X.1. Óvodák
  - X.2. Általános iskolák
  - X.3. Középiskolák
  - X.4. Felsőoktatás, pedagógusképzés
  - Kérdések és feladatok
- XI. fejezet: Forradalom és rendszerváltás között
  - Kérdések és feladatok
- Ellenőrző kérdéssor

« Előző | Következő »

# IV.3. Felsőoktatás

Az 1850-es években a pesti egyetem szervezeti felépítésében jelentős változtatásokat hajtottak végre. Nálunk is bevezették az új ausztriai egyetemi szabályzatot, s ez megváltoztatta a bölcsészkar addigi státuszát. A filozófiai fakultás az 1850–51. tanévtől kezdve a többi három egyetemi karral egyenrangú fakultássá vált, s a tanulmányi idő három évre emelkedett. (Pontosabban: három esztendei bölcsészkari tanulmány lett a bölcsészdoktori cím elnyerésének egyik feltétele.)

Egyúttal megszűnt a kötelező és szabadon választható tantárgyak kettőssége: a hallgatók ettől fogva érdeklődésüknek megfelelően és tetszőleges sorrendben vehették fel az egyes tantárgyakat. Az egyetemre való felvétel feltételei is módosultak: a leendő hallgatóktól megkövetelték a nyolcosztályos gimnáziumi végzettséget és a sikeres érettségi vizsgát. A bölcsészeti kar diákjai ekkor már 18–21 esztendős fiatalemberek.

A filozófiai fakultás többi karra való előkészítő szerepének megszűnése után új nehézség előtt állt: meg kellett találnia funkcióját a megváltozott rendszerben. Az új, összetett feladat pedig egyrészt a tudósképzés, másrészt pedig a tanárképzés lett.

Az 1852–53. tanévtől kezdve – az addigi szaktárgyi és pedagógiai előadások mellett – már gyakorlatok (szemináriumok) is szerepeltek a pesti egyetem tanrendjében. Ilyen szemináriumokat először történelemből és ókori filozófiából tartottak – kifejezetten gimnáziumi tanárjelöltek számára.

A magyar középiskolai tanárképzés mégis csak nagy nehézségek árán indult fejlődésnek. A bécsi tanügyi kormányzat az ötvenes évek elején a középiskolai tanárok képesítésére „tanárvizsgáló” bizottságokat hozott létre. E bizottságok előtt kellett vizsgáznia a háromesztendős bölcsészkari stúdiumot végzett jelöltnek szaktárgyaiból, neveléstudományból és oktatásmódszertanból. Itt állították ki a gimnáziumi és reáliskolai tanári okleveleket. Kezdetben csak Bécsben, Prágában, Innsbruckban, Lembergben és Padovában működtek ilyenek. Ez a tény jelentősen csökkentette a középiskolai tanárságra vállalkozó magyar fiatalok számát.

Ugyanakkor tovább nehezítette a helyzetet az is, hogy a bécsi kormányzat igyekezett idegen tanárokkal, osztrák, német, cseh, morva pedagógusokkal elárasztani a magyar középiskolákat. Az iskolafenntartó egyházak ellenálltak ennek a törekvéseknek. Gimnáziumaikba saját belátásuk szerint – többnyire tanárvizsga nélkül – vették föl a jelölteket. (A tanári állás elnyeréséhez többnyire elegendőnek tartották a teológiai végzettséget.)

Az 1860-ban kibocsátott uralkodói rendelet, az „októberi diploma” – ha rövid időre is – bizonyos önkormányzati jogokhoz juttatta Magyarországot. Az átmenetileg enyhébbre forduló politikai légkör kedvezett a magyar felsőoktatás fejlődésének is. A pesti egyetem visszakapta rektor- és dékánválasztó jogát, a tanítás nyelve is magyarrá vált.

Fontos állomás volt a magyar középiskolai tanárképzés történetében az első hazai tanárvizsgáló bizottság felállítása. Az osztrák hatóságok engedélye nyomán 1862 augusztusában kezdte meg működését Pesten.

« Előző | Következő »