Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében

- Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében
- Előszó
- 1. fejezet: Bevezetés
  - 1.1. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott társadalmi kép történetének kutatása
  - 1.2. Az elméleti modell mint értelmezési keret
    - 1.2.1. A fejlődésmodell egy példája: Lloyd deMause pszichogenikus elmélete
    - 1.2.2. Ulrich Bleidick klasszikus fogyatékosságelméleti modellje (1977)
    - 1.2.3. A Könczei György és Hernádi Ilona által bemutatott fogyatékosságtudományi modellrendszer
  - 1.3. Történeti alapokon álló integrált modell-rendszer kísérlete
  - 1.4. Kérdések, feladatok
- 2. fejezet: Az ókori Kelet és az antikvitás emberének képe az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről
  - 2.1. Mezopotámia
  - 2.2. Olmékok
  - 2.3. Hellén kultúrák
  - 2.4. Róma
  - 2.5. Zsidó társadalom, korai kereszténység, vándorló barbár törzsek
  - 2.6. Kérdések, feladatok
- 3. fejezet: Értelmileg akadályozott gyermekkép és felnőttkép a középkorban
  - 3.1. Szent Ágoston felfogása a fogyatékos személyekrő
  - 3.2. Kolostorok, asylumok, árvaházak ˗ a fogyatékos személyek megsegítésére irányuló karitatív gondoskodás első intézményei
  - 3.3. Stigmatizált társalmi csoportok és a kirekesztés szimbóluma: a „Bolondok Hajója”
  - 3.4. Összefoglalás
  - 3.5. Kérdések, feladatok
- 4. fejezet: A reneszánsz, a humanizmus és a reformáció-ellenreformáció korának képe az értelmi fogyatékos emberről
  - 4.1. Boszorkányüldözés
  - 4.2. „Torzszülöttek”, monstrumok
  - 4.3. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott kép Luther szövegeiben
  - 4.4. Udvari bolondok
  - 4.5. Diskurzus a Down-szindróma képi ábrázolásának a reneszánsz festészetben történő lehetséges megjelenéséről
  - 4.6. Az értelmi fogyatékosság ikonológiai ábrázolása a reneszánsz festészetben: a „bolondkő” eltávolítása
  - 4.7. Összefoglalás
  - 4.8. Kérdések, feladatok
- 5. fejezet: Az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről alkotott kép változása az újkorban
  - 5.1. Az új „társadalmi érzékenység” és a kirekesztés intézményeinek kiépülése
  - 5.2. A „Közkórház”
  - 5.3. Az elzáró intézmények sajátosságainak további alakulása
  - 5.4. A „Bethlem”
  - 5.5. A „bolondsággal” kapcsolatos társadalmi érzékenység változásai az újkorban
  - 5.6. A nevelés és a felügyelet szerepének felértékelődése az újkor századaiban
- 6. fejezet: Egy lezáró-szintetizáló és új utakat kereső reformer: Philippe Pinel
  - 6.1 Korai évek, párizsi pártfogók
  - 6.2. A Bicêtre élén: egy mítosz születése
  - 6.3. Egy elfelejtett előfutár: Vincenzo Chiarugi
  - 6.4. Munkatárs és barát: Jean-Babtiste Pussin
  - 6.5. Az „erkölcsi kezelés” (le traité moral)
  - 6.6. Reformok a Salpêtrière-ben, szakirodalmi munkásság
  - 6.7. Tanítványok, követők és kritikusok. Pinel-interpretációk: pró és kontra
  - 6.8. Foucault olvasata Pinelről
  - Kérdések, feladatok
- Ellenőrző tesztfeladatok
- Irodalomjegyzék

« Előző | Következő »

# 4.2. „Torzszülöttek”, monstrumok

A „torzszülöttek” világra jövetelétől való – korábban már említett – félelem mélyen gyökerezett a középkori társadalmak közgondolkodásában. Szájhagyomány útján terjedtek a különleges, torz testű „monstrumok” létezéséről szóló hírek. A létezésüket tényként kezelő közhiedelmet nemcsak a népi kultúra teremtő fantáziája alapozta meg, hanem „tudományos” műveket is megjelentettek róluk.

Az egyik ilyen enciklopédikus mű szerzője Ulisse Aldrovandi (1522-1605) bolognai természettudós volt, akit a tudománytörténet a modern természethistória tudományágának egyik első legjelentősebb képviselőjeként tart számon. Ulisse Aldrovandi Monstrorum Historia című, fametszetekkel gazdagon illusztrált enciklopédiája a szerző halála után, 1642-ben jelent meg tanítványa, Bartolomeo Ambrosino szerkesztésében. Ebben a kötetben látható egyebek között a – mai szakkifejezéssel leírva – neurofibromatózis[1] jegyeit magán viselő törpe növésű ember (Homuncio) első realisztikus képi ábrázolása (lásd: Ruggieri és Polizzi, 2003.).

6. kép: Homuncio, azaz kis ember (törpe) ábrázolása Ulisse Aldrovandi Monstrorum historia című enciklopédikus könyvében

A valós esettanulmányon alapuló ábra mellett azonban ebben a könyvben számos olyan kép is látható, amelyen az emberi képzelet világában született lények szerepelnek. A könyv fametszetein látható – egyebek között – háromfejű sárkány, madártestű asszony, altesténél összenőtt sziámi ikerpár, karok nélküli gyermek és pikkelyes testű tengeri ember.

Nem anyaméh által szült hasonló „emberi monstrumok” egész sorozatát mutatja be illusztrált könyvében Johannes Georgius Schenk von Grafenberg (1530-1598) orvos is. A kötet 1609-ben jelent meg Monstrorum historia memorabilis címen. A mindkét mű címében szereplő „historia” kifejezés a természethistóriára vagyis a természetrajzra utal, amely a reneszánsz kor emberének új tudománya. A „listakészítés mámorával” (Umberto Eco[2]) a természet felé forduló ember természetrajzot készít, azaz leírja, ábrázolja, a természet világához tartozó lényeket, állatokat, növényeket, ásványokat – valósakat és a mai tudásunk szerint képzeletbelieket egyaránt.

Az e két enciklopédikus könyvben és a sok többi hasonlóban szereplő csodás teremtményeknek (prodigiumok) az ábrázolása azt jelzi, hogy a reneszánsz emberének a végtelenül sokszínű és változatos természet felé forduló felfokozott érdeklődése paradox módon párosult a változatosságtól egyszersmind megrettenő és a valóságban nem létező, de ijesztőnek elképzelt lényeket vizionáló ember félelmével. Jól kifejezi ez a kettősség a saját emberi értékeire ráeszmélő, öntudatára ébredt reneszánsz embernek a kimeríthetetlen gazdagságú természet megismerhetőségébe vetett bizalmát, amely mögött még a középkor emberének az ismeretlentől, a veszélyekkel teli világtól való ősi félelme húzódik meg. Itt újra testet ölt a – David Riesmann szavaival élve – „tradícióktól vezérelt ember” zsigeri és atavisztikus félelme a bizonytalan világ leselkedő veszélyeitől, amelyekbe saját szorongását vetíti ki, és teremt ijesztő lényeket.

Ez a metafizikus félelem aztán úrrá lesz rajta akkor is, amikor az átlagostól eltérő, fogyatékossággal született emberekkel találkozik. Könczei György a következőképpen jellemzi a szorongások társadalmi projekciójának ezt az ősi folyamatát: „… a sérült emberekkel szemben élő súlyos, negatív előítéletek egy része abból származott, hogy a társadalom az adott fogyatékosságot nem a maga valóságos jellemzői szerint, hanem szájhagyomány útján terjedő, erősen kiszínezett formában vette figyelembe.” (Kálmán és Könczei, 2002, 57.) Látható tehát, ahogyan a társadalmi méretű felfokozott szorongás az előítéletek és a stigmák képződésében öltött testet az évszázadok folyamán.

[1] Többszörös csomók megjelenésével járó, olykor az érzékszervek működését is érintő idegrendszeri szövődményekkel is járó genetikai eredetű bőrbetegség.

[2] Umberto Eco A lista mámora című gazdagon illusztrált könyvében mutatja be az enciklopédikus teljességre törekvő ember igyekezetét a végtelen valóság minden jelenségének megragadására, szavakkal és képekkel történő rögzítésére és rendszerezésére (Eco, 2009).

« Előző | Következő »