Elbeszélés a tömegkultúra korában

- Elbeszélés a tömegkultúra korában
- Tartalom
- Előszó
- Elméleti alapozás (Török Ervin)
  - 1. lecke: A tömegkultúra fogalmai
    - A „tömegkultúra”, „populáris kultúra” értékelő és leíró fogalmai
    - A tömegkultúra kialakulásának feltételei
    - Szakirodalom
  - 2. lecke: Elbeszélés és tömegkultúra
    - A modern társadalmi tér és az elbeszélések tere és ideje
    - Elbeszélés és montázs
    - Standardizáció és „mítosz”
    - Szakirodalom
  - 3. lecke: Ellenőrző kérdések
- Elbeszélés a populáris irodalomban (Török Ervin)
  - 4. lecke: A sci-fi és Jules Verne (tudományos fantasztikum és szórakoztatás)
    - Szakirodalom
  - 5. lecke: A krimi (Håkan Nesser: A gonosz arcai)
    - Szakirodalom
  - 6. lecke: A szingliregény és a Bridget Jones naplója (és az Állítsátok meg Terézanyut)
    - Szakirodalom
  - 7. lecke: Ellenőrző kérdések
- Elbeszélés a tömegfilmben (Füzi Izabella)
  - 8. lecke: Klasszikus narratíva
    - Formanyelvi és narratív jellemzők
    - Kitérő: A korai mozi és klasszikus narratíva
    - A klasszikus narratíva filmelméleti megközelítései
      - 1. Kritikai elméletek
      - 2. Kognitív-formalista elméletek
      - 3. Műfajelmélet
    - Szakirodalom
  - 9. lecke: Filmelemzés I.
    - Történet
    - Kerettörténet, expozíció
    - Karakterek
    - Kauzalitás
    - Kettős cselekményszál
    - Lezárás, megoldás
    - Műfajok versengése
  - 10. lecke: Posztklasszikus/posztmodern film
    - Kasszasikerfilmek („blockbuster”)
    - Látványosság, attrakció
    - A digitális kultúra hatása a kortárs filmre
    - Komplex narratíva és az idő
    - Szakirodalom
  - 11. lecke: Filmelemzés II.
    - Történet
    - Expozíció: történetek versengése
    - Konfliktus
    - A regény (filmbe beágyazott?) története
    - A film története
    - Film és regény mint öntükröző szerkezetek
  - 12. lecke: Kortárs televíziós sorozatok
    - Makro- és mikroszerkezet
    - Tipológia
    - Hatásmechanizmus
    - Szakirodalom
  - Ellenőrző kérdések
    - Tesztfeladatok
    - Nyitott kérdések

« Előző | Következő »

# Látványosság, attrakció

A 70-es évek blockbuster filmjeinek másik, a klasszikus narratívától megkülönböztető vonása a látványosság vagy attrakciós jelleg előtérbe helyezése. Látványosságon itt most nem egyszerűen a vizuális narráció képi eszközeinek hatását értjük, mely utóbbiak éppen a történet megszerkesztését segítik (például a szubjektivitás, a gyakorítás, a leírás jelölése által), hanem azokat a képi hatásokat, melyek nem „könyvelhetőek el” a narratíva rendszerében, vagy nem merülnek ki a narratív jelentésekhez való hozzájárulásukban. Az ily módon felfogott látvány fogalmának is többféle meghatározása van: Kristin Thompson egyfajta „filmi többletről” (cinematic excess) beszél, amely bár a filmi stílus fontos eleme, de nem rendelhető alá a narratív értelemnek; Geoff King a látványosság olyan pillanatait hangsúlyozza, melyek „közvetlenebb érzelmi és tapasztalati hatást” váltanak ki a nézőből.

A leghatásosabbnak Tom Gunning felvetése bizonyult, aki a korai, klasszikus szempontból prenarratívnak tekinthető mozit úgy jellemezte, mint amely a klasszikus narratíváétól teljesen eltérő nézői mintázatot alakított ki. A klasszikus narratíva voyeurisztikus bevonódást előfeltételez a néző részéről, melynek alapja a néző és a történet világának hermetikus elválasztása: a néző úgy lesi meg – a nézőtér sötétjében – a vásznon történteket, hogy közben az ő pozíciója észrevétlen marad a megfigyeltek számára. Ezt a nézői beállítódást támasztja alá a színészek számára előírt kamerába nézés tilalma (ha mégis belenéznek a kamerába, akkor ezt a tekintetet kivédi valamilyen diegetikus motiváció, így nem éri el a néző tekintetét). A korai mozi ezzel szemben nagyon is tudomást vesz a nézőről: a színészek állandóan a kamerába néznek (a kamera a néző képviselőjévé válik, mintegy megnyitja a nézőtér és a filmtér kapcsolatát), a néző felé hajlonganak. Ez az exhibicionista előadás a néző vizuális kíváncsiságára alapoz. Míg a narratíva általában egy rejtély megoldásának formájában adódó történet intellektuális megszerkesztésére hívja a nézőt (melyet érzelmi bevonódással és a képek vizuális narrációjával támogat), a korai mozi az érzéki, pillanatnyi hatások kiváltásával olyan „jelenléthatásokat” (Gumbrecht) hoz létre, melyek a néző lehengerlésére törekszenek. Ennek a nézői magatartásnak a gyökereit a korai film tömegkulturális gyökereiből is levezethetjük. A populáris színház (vaudeville, varieté, cirkusz) számos eleme (bohózatok, bűvészek, akrobaták, komikusok, táncosok, állatidomárok) attrakcióként jelenik meg a korai moziban. Az 1908 utáni moziban viszont a populáris (ponyva, rövidtörténetek) és magasirodalom elbeszélői mintázatainak átvétele (aminek elsődleges célja a nézőközönség kiszélesítése a középosztály meghódításával) a filmet a klasszikus narráció útjaira terelte, mely kevés teret hagyott az exhibicionizmust, a látványosságot, az attrakciót nyíltan kiállító, közvetlen(ebb) megszólításnak.

A blockbuster filmek látványos pillanatai, amennyiben felfüggesztik a történet előrehaladását, képesek a diegetikus illúzió megtörésére – akár úgy, hogy kiváltják a filmhatás technikai kivitelezésének a csodálatát, vagy olyan testi, zsigeri hatást váltanak ki, amely kiemeli a nézőt a történet és az elbeszélés fennhatósága alól. A vizuális sokkolás tűzijátékszerű felvonultatása különösen jellemző a horror műfajára vagy a horrorelemekre (gondoljunk az idegen lény különböző alakváltozataira, sokkoló megjelenéseire az Alienben) és az akciófilmekre, melyek gyakran inkább az egymást követő látványos harcjelenetek laza füzéreként jellemezhetőek, mintsem a rejtélyként felfogott történet elbeszéléseként. Az ilyen megborzongató, elkábító vagy felkavaró pillanatok idővel (a trükkök és effektusok ismétlésével) már csak puszta hatássá válnak, attrakciós jellegük „megszelídül”.

A leglátványosabb, trükköket és mutatványokat felvonultató jelenetek általában a történet tetőpontján, a hős szorult helyzetének a pillanatában következnek be. A Die Hard a történet és az érzelmi bevonás szempontjából legfokozottabb jelenete, a Nakatomi pláza látványos felrobbantása, azután következik be, hogy a rendőr főhős, John többszörösen megsebesült: mind fizikailag, mind lelkileg a legérzékenyebb helyzetbe került. A két jelenet (a vallomásos, felesége iránti érzelmeit megjelenítő és a fizikai cselekvésen és látványos robbanáson alapuló szekvencia) egymás mellé rendelése önmagában is felveti az akciófilmes műfaj alapkérdéseit.

A Die Hard kezdő expozíciós része felvázolja John házasságának a megromlását. A románcos történet viszont pusztán csak egyik cselekményszála a filmnek, a másik a terroristáknak álcázott rablók színrelépéséhez fűződik, akiktől John leleményesen és bátran megvédi feléségét és a multicég munkaközösségét. A fizikai erőszak, a rablók legyőzése viszont nem ad önmagában választ a kezdeti problémára, John cselekvései nem a házassági válságot oldják meg, hanem azt bizonyítják, hogy ő erős férfi. A történet oksági és logikai szintjén felvethető a kérdés: Egyáltalán miért van az akciófilmnek szüksége a románcos kerettörténetre, amikor a film éppen ezáltal rombolja a cselekvések és következményeik logikai szükségszerűségét? Milyen érzelmi megalapozást nyer a külső, fizikai akció látványossága a családi értékeknek a középpontba állítása által? A néző érzelmi bevonása és a románcos történetben való érdekeltté tétele bizonyos értelemben célt ad az egyébként öncélú, általában destruktív, romboló, de látványos cselekvéseknek. A Nakatomi-pláza látványos lerombolása így nem pusztán öncélú látványosság, hanem a narratív értékrendszerbe sokszorosan befűzött jelentések csomópontja. A torony a multinacionális cég (mely John feleségét „elrabolta”, s mellyel magányos harcosként úgy tűnik, nem tudja felvenni a versenyt) fallikus emblémája, felrobbantása a főhősnek az autoritással és a hatalommal szembeni tiszteletlenségét, a rablók figyelemelterelő akcióját, a túszok kiszolgáltatottságát, az FBI hozzá nem értését is megjeleníti. Ma már a Die Hard látványos hatásai az akciófilmek kötelező elemeivé váltak, s bár nem függetleníthetőek a narratív jelentésképzéstől, olyan elágazási pontokként is szolgálhatnak, melyek megnyitják a történet értelmezését a kevésbé nyilvánvaló metaforikus jelentések előtt.

Die Hard: a Nakatomi pláza látványos felrobbantása

Összefoglaló táblázat: Az alábbi táblázat általánosítva és ezért egyszerűsítve összefoglalja a történeti felosztáshoz kapcsolódó legfontosabb kulcsszavakat az elbeszélés, a nézői pozíciók, valamint a főbb források vonatkozásában.

Korai mozi (1895-1915) | Klasszikus narratíva (1917-1960) | Posztklasszikus narratíva (1975-)
Vizuális kíváncsiság, látvány | Elbeszélés: egy rejtély megfejtése | Látványosság és/vagy komplex narratíva
Illuzionizmus | Realista bemutatás | Technika fetisizálása
Népszínházi gyökerek: varieté, vaudeville, vásári mutatványok | 19. századi regény: karaktercentrikusság, pszichológiai motiváció | Műfajkeveredés, tömegkulturális hatások
Exhibicionista színészi játék – néző vizuális kíváncsisága | Közelkép, bensőségesség, azonosulás – néző voyeur pozíciója | Intellektuális kihívás – a néző mint rejtvényfejtő és/vagy testi/zsigeri lehengerlő hatások

« Előző | Következő »