Bevezetés a nőnevelés történetébe

- Bevezetés a nőnevelés történetébe
- ELŐSZÓ
- BEVEZETÉS
- 1. LEÁNYOK NEVELÉSE AZ ÓKORBAN
  - Kérdések és feladatok
- 2. KORAI KERESZTÉNYSÉG ÉS A NŐNEVELÉS
  - Kérdések és feladatok
- 3. A KÖZÉPKORI NŐK NEVELÉSE
  - 3.1. Nézetek a nőnevelésről
  - 3.2. Nőnevelés a kolostorokban
  - 3.3. A nemesi származású lányok nevelése
  - 3.4. Leánynevelés a városokban
  - Kérdések, feladatok
- 4. HUMANISTA NŐNEVELÉSI PROGRAMOK
  - 4.1. Vittorino da Feltre és Leonardo Bruni
  - 4.2. Rotterdami Erasmus
  - 4.3. Juan Luis Vives
  - Kérdések és feladatok
- 5. REFORMÁCIÓ ÉS NŐNEVELÉS
  - 5.1. Luther nézetei a nőnevelésről
  - 5.2. A pietizmus a nőnevelésről
  - Kérdések és feladatok
- 6. KATOLIKUS NŐI TANÍTÓRENDEK
  - 6.1. Orsolyiták
  - 6.2. Angolkisasszonyok
  - Kérdések és feladatok
- 7. NŐKRŐL ALKOTOTT KÉP ÉS NŐNEVELÉS A KORAI ÚJKORBAN
  - 7.1. Fénelon a nők nevelhetőségének korlátairól
  - 7.2. Egy tudós nő a 17. században: Anna Maria van Schurmann
  - 7.3. Poullain de la Barre radikális nőnevelési programja
  - Kérdések és feladatok
- 8. NŐNEVELÉS A 18. SZÁZADI EURÓPÁBAN
  - 8.1. Német nyelvterületek
    - 8.1.1. Falusi lányok nevelése: Eberhard Rochow
    - 8.1.2 A nők művelődése
    - 8.1.3. Theodor Gottlieb von Hippel
    - 8.1.4. Az édesanya apoteózisa Pestalozzi pedagógiájában
  - 8.2. Franciaország
    - 8.2.1. A nők helyzete
    - 8.2.2. Zsófia, az ideális feleség
    - 8.2.3. Lányiskoláztatás és reformporogramok
  - 8.3. Anglia
    - 8.3.1. Az iskolaügy helyzete és a nőnevelés képviselői
    - 8.3.2. A korabeli nőnevelés két kritikusa: Catharine Macaulay és Mary Wollstonecraft
  - 8.4. Magyarország
    - 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században
    - 8.4.2. A nők művelődése és irodalmi tevékenysége
  - Kérdések, feladatok
- 9. A „HOSSZÚ” TIZENKILENCEDIK SZÁZAD
  - 9.1. Reformirányzatok a századfordulón: filantropizmus és neohumanizmus
    - 9.1.1. A filantropisták: Basedow, Campe, Rudolphi
    - 9.1.2. A neohumanisták: Amalia Holst és Betty Gleim
  - 9.2. Schleiermacher a nők társadalmi szerepének lehetséges változásairól
  - 9.3. Nőnevelés Magyarországon, a „hosszú” 19. században
    - 9.3.1. Erkölcsnemesítő kézikönyvek és folyóiratcikkek nőképe (1789-1827)
    - 9.3.2. Fáy András nőnevelési reformelképzelései
    - 9.3.3. Brunszvik Teréz a nőnevelésről
    - 9.3.4. Hazai nőnevelő intézetek
    - 9.3.5. Az iskolarendszerű leányoktatás fejlődése
    - 9.3.6. Viták a nők neveléséről, iskoláztatásáról
  - Kérdések és feladatok
- 10. A NŐKÉP ÉS A NŐNEVELÉS ALAKULÁSÁNAK FŐBB CSOMÓPONTJAI A 20. SZÁZADBAN
  - 10.1. Reformmozgalmak és női életmód a századfordulón
  - 10.2. Női szerepek az első világháborúban
  - 10.3. A nőkép és az életmód változása a két világháború között
  - 10.4. Nőképek és női szerepek Magyarországon a két világháború között
  - 10.5. A nők iskoláztatása és társadalmi karrierlehetőségei Magyarországon a század első felében
  - 10.6. A nők helyzete és iskoláztatása Európában a második világháború után
  - 10.7. A nők helyzete, társadalmi szerepei és iskoláztatása Magyarországon a második világháború után
    - 10.7.1. A jogi keretek átalakulása
    - 10.7.2. Oktatás-nevelés, felkészítés a társadalmi szerepekre
  - Kérdések és feladatok
- IRODALOM

« Előző | Következő »

# 8.4.1. A nőkről alkotott kép változása 18. században

A nőkről alkotott közfelfogás Európában viszonylag csekély változáson ment keresztül az egyes történeti korokban. Általában elmondható, hogy a humanizmus és a felvilágosodás eszméinek elterjedése nem hozta magával a nők a róluk alkotott kép átformálódását, társaalmi helyzetük javulását, oktatásuk újjászervezését. Az európai nők kiszolgáltatott jogi státuszának gyökerei között továbbra is meghatározó tényező maradt a patriarkális római jog, az ősi germán hagyomány és a keresztény kánonjog. A közvélekedés szerint a nő továbbra is másodrendű ember maradt. Megdöbbentő, de tény, hogy az újkortól kezdve a nők helyzetéről folytatott évezredes irodalmi vitában („querelle des femmes”) egyre durvább, nőellenes hangok is megszólaltak, amelyek alkalmanként heves mizogün kirohanásokban öltöttek testet.

Egyes szerzők szerint a magyar nők helyzete kivételt képezett ebben az európai összképben. A két háború közötti magyar nőtörténeti irodalom egyik mérvadó művének szerzője a magyar nők jogi megítélésének sajátos történeti változásaira mutat rá. Bobula Ida[1] – Máday Andor szociológus kutatásaira támaszkodva – leírja, hogy a középkori magyar nő megítélésében egyfajta „paritásos” irányzat volt érvényben, amely alapján – a korban egyedülálló módon – az asszonyok jogi helyzete a férfiakéhoz közelített.[2] Azokban az évszázadokban, amikor Európa asszonyai egész életükben gyámság alatt álltak, Magyarországon a jog csak a csak a hajadon leányokra korlátozta a cselekvőképtelenségnek ezt az állapotát (Bobula, 1933, 12-13).

A magyar asszonyok az Árpád-korban rendelkezhettek saját vagyonnal, örökölhettek és adományozhattak, vásárolhattak és eladhattak gyám közreműködése nélkül. A férfiágon való öröklést az Anjou-korban vezették be, de a nők érdekeinek védelmében tovább élt a leánynegyed[3] és a fiúleányság[4] intézménye. A magyar nők a házasságkötés után is élvezetek bizonyos önállóságot, ezt jelezte az is, hogy körülbelül a 18. századig nem vették fel férjük nevét, hanem a névhasználatban leánynevüket is megőrizték.[5] Az özvegyasszonyok már szinte teljesen függetlenné váltak. Gyermekeik gyámjává váltak, ha volt fiuk, akkor megtarthatták elhalt férjük birtokait, amelyet azután a nagykorú fiú örökölt. Politikai jogokat is örököltek férjüktől: a magyar történelem több női főispánt ismer. (Bobula, 1933. 15.) A magyar királynék nem alattvalóik voltak férjeiknek, hanem társaik az uralkodásban. Özvegy korukban a kiskorú király felserdüléséig királyi hatalmat gyakorolhattak. Ez a gyakorlat a Habsburgok korában változott meg, akik megszüntették a királynék ezen előjogait és jogilag alattvalói sorba helyezték őket.

Két évszázad határán, 1800-ban jelent meg az erdélyi Cserei Farkas könyve: „A magyar és székely asszonyok törvénye”. A művet a szerző fia adta ki, annak halála után. A század második felében születhetett, de még nem található benne nyoma a külhoni eszmék hatásának. Ezért jól tükrözi az 1700-as évek első felének azt a magyarországi nőképét, amelyben nyomokban még élénken élnek a régi „paritásos” felfogás motívumai. Cserei kifejezetten büszke arra, hogy a magyar nő mennyi szép ősi joggal rendelkezik, ezek forrását nem a méltányosság érvényesülésében, hanem a magyar férfiaknak „a nők iránti engedékeny szeretetében” véli felfedezni.

Vannak azonban ebben a könyvben egyértelmű jelek arra, hogy a 18. század folyamán a „paritásos felfogás” átadta helyét a nők „patriarkális” megítélésének. Ezt mutatja a nők társadalmi helyének, szerepének az a meghatározása is, amelyre Cserei könyvében több helyütt találunk egyértelmű utalást. Az asszonyoknak az egyházi közösségekben és a családban kívánatos magatartásmódját például így határozza meg: „Az asszonyállat ne szóljon a gyülekezetben, otthon pedig a ház igazgatásában kövesse férje parancsait. A férfinek hatalma van az asszony felett és megbüntetheti őt, – csak bánjék vele mértékletesen.” (Cserei, 1800, idézi: Bobula, 1933, 27). A nők lehetnek ugyan nemesek, de az anya gyermeke ezt a nemességet nem örökli, csak a fiúsított lány gyermekei lesznek nemesek. Az édesanya fia gyámja sem lehetett, mivel „az Asszony állatok gyenge, hajlandó állapottyokért, mind penig hogy másnak, t. i. az ő férjeiknek birtoka alá vannak vettetve, az Tutorságot nem viselhetik”. (Cserei, 1800, 266).

Érdekes – és meglehetősen ellentmondásos – módon foglal állást a kolozsvári szerző a nők hivatalviselése dolgában. Az asszonyok királynőként uralkodhatnak, mivel erre számos példa volt és van. (Illetlen, sőt veszélyes dolog lett volna Máriai Terézia vagy fia uralkodása alatt megkérdőjelezni a nők uralkodásra való alkalmasságát.) Az „országlás” azonban a kivételek közé számít, mivel csak az uralkodónők számára biztosított Isten különös kegyelmével „férji szívet és erőt”. A többi asszony eredendő gyengesége miatt hivatalt nem viselhet, köztisztséget nem tölthet be.

A 18. század második negyedére már Magyarországon is mélypontra kerül a nők megbecsültsége. Egymás után születnek a női nemet leplezetlenül és durván gúnyoló versezetek, prózai írások, sőt színpadi művek is. 1765-ben látott napvilágot az az iskolai előadásra szánt dráma, amelynek szerzője – egy pálos szerzetes – gátlástalanul szapulja a női nemet. Az asszonyok szerinte pletykásak, borisszák, veszekedősek – rászolgálnak a verésre. Az „Intermedium” („Közjáték”) egyszerű címet viselő darab jól kifejezte a korszak nőellenes mentalitását, amely ekkorra már Magyarországon is teret hódított. (Bobula, 1933, 56).

A 18. századi magyar társadalomban – és ezen belül a családban – a nő már alárendelt szerepet töltött be. Társadalmi státuszában a férjét követte: ha köznemeshez ment férjhez, elvesztette főnemesi rangját, ha viszont jobbágy létére nemes vette feleségül, akkor nemesi jogokra tett szert. A családon belüli viszonyokat jól tükrözi a magázás és a tegezés váltakozása, amely legegyszerűbben a korabeli levelezés alapján rekonstruálható. A férj leveleiben tegezi a feleségét, de ő már magázza urát. Az édesanya leányát tegezi, fiát viszont már magáznia illett. Az egyik levélben így búcsúzik az anya rég nem látott fiától: „kegyelmednek böcsülettel szolgáló anyja míg él Bossányi Judit.” (Deák, 1879, 350). A leány apjához intézett levelét gyakran fejezi be így: „alázattal szolgáló leánya”, férjének pedig „szeretettel szolgál” (Bobula, 1933, 33). Ezek az idiómák fordulnak elő gyakran Lorántffy Zsuzsanna és Zrínyi Ilona levelezésében is. A férfiakkal szemben általában az alázatos hangnem használatos a század közepéig, ez alól csak ritkán fordult elő kivétel.

A lány szinte gyermek még, amikor férjhez adják. A középkorra emlékeztető az a gyakorlat, mely szerint a kislányokat már 7 éves korukban eljegyezhették, és 12 évesen férjhez adhatták őket. Kevesen látták be, hogy a túl korai férjhez-menés káros testileg-lelkileg. Ezek a gyermek-asszonyok a házasságban nem rendelkeztek önállósággal, kiszolgáltatott helyzetükben könnyen válhattak férjük eszközévé. Gyakran előfordult, hogy verték őket, ami a közvélemény szemében egyáltalán nem számított bűnnek, előfordult a legmagasabb társadalmi körökben is, az alsóbb néprétegek esetében pedig mindennapos gyakorlat volt. Büntetetéstől csak annak a férjnek kellett tartania, aki feleségét elkergette otthonról.

Akár gyermekként adták férjhez a leányt, akár serdültebb korában, nem sok beleszólása volt abba, hogy szülei kit választanak neki hitvesül. Az, hogy a párok összeillettek-e vagy sem, az jobbára a véletlenen múlt, mivel a házasság tervezésekor főleg az anyagiak voltak előtérben, a vagyon gyarapításának szempontjai játszottak döntő szerepet. Ha pedig később kiderült, hogy a férj és feleség nem illenek össze, akkor a férj számára volt lehetőség arra, hogy vigasztalást, kárpótlást keressen a nagyvilágban. Az asszonynak azonban mindenképpen hűségesnek kellett maradnia, mivel a napvilágra került házasságtörést a nők esetében még sokáig halállal büntették.

A korszellem megkövetelte a nőktől a teljes körű alkalmazkodást. Az volt az ideális feleség, aki férjének zokszó nélkül engedelmeskedett és igyekezett mindenben kedvében járni. Az ilyen asszonyt megbecsülték, míg a férje akarata ellen szegülő lázadozó sehol sem remélhetett támogatást. Egyedül akkor fogták pártját, ha férje meg akarta tiltani neki, hogy a házasságban régi vallását megtartsa. Ebben az esetben egész felekezete mögé állt, és teljes erkölcsi súlyával támogatta.

A fiatalasszonyokat férjeik ritkán kényeztették, ajándékokat alig kaptak. Testi-lelki megpróbáltatásaik, a gyakori gyermekszülések hamar aláásták egészségüket. A nők levelezésében gyakori téma volt a betegeskedéssel kapcsolatos panasz. Sokan közülük igen korán meghaltak, mivel legyengült fizikumuk nem tudott ellenállni a betegségek sorozatos támadásainak.

[1] Bobula Ida (1900-1981) történész és nyelvész történettudományi doktorátusát 1923-ban a budapesti Pázmány Péter Tudományegyetemen „summa cum laude” minősítéssel szerezte. Tanulmányait az Egyesült Államokban folytatta, ahol a Bryn Mawr College-ben a szociológia doktorává avatták. Magyarországra hazatérve előbb a Vallás és Közoktatási Minisztérium szakreferense lett, majd a budapesti Sarolta Kollégium igazgatójává nevezték ki. 1939-ben a debreceni egyetemen lett magántanár – ő volt az első nő, aki történelemből egyetemi magántanári képesítést nyert Magyarországon. 1947-ben az Egyesült Államokba emigrált, itt élt haláláig. A Kongresszusi Könyvtárban dolgozott és több felsőoktatási intézményben tanított. Amerikában töltött évei alatt szenvedélyesen terjesztette a sumer-magyar rokonságot igazoló elméletét, több könyvet írt e tárgykörben.

[2] Bobula Ida monográfiájában utal Máday Andor véleményére, aki szerint ez a „paritásos” irányzat csak az Árpád-korra alakult ki. A pogányoknál a nő rabszolga és árucikk volt, erre utal az „eladó leány” és a „vőlegény” szavunk is. Bobula monográfiájában vitatja Máday koncepcióját, szerinte a „paritásos” irányzat a magyar őstörténetben ered. Nem volt külső hatás, amely előidézhette volna kialakulását, és a magyar történelem során fokozatosan gyengült a „beszivárgó idegen hatás alatt” (Bobula, 1933, 17).

[3] A leánynegyed (quarta puellaris) az apai vagyonból a leányt megillető rész, amely a családban élő összes leányt együttesen illette meg, akárhányan voltak is. Apja halála után akkor igényelhette a leány, ha birtoktalan nemeshez vagy jobbágyhoz ment nőül.

[4] A „fiúleányság” intézménye lehetővé tette, hogy ha a családban nem volt fiú, lány is örökölhessen. A leányok „fiúsításához” királyi engedélyre volt szükség. Kivételt képeztek a kunok és a székelyek, akik kiváltságaik következtében minden felsőbb beavatkozás nélkül örökíthették földjeiket leányaikra is, de csak akkor, ha nem rendelkeztek fiúgyermekkel.

[5] A teljes szerkezetű asszonynevek akkoriban általában három jól elkülöníthető részből álltak: a férj teljes neve, a nő teljes neve és a közöttük lévő viszonyt, azaz a házas állapotot kifejező nyelvi elemek. Például: „Kis János felesége Nagy Borbála”. Ebből a formából alakult ki a „-né” feleségnévképző használata. (Fercsik, é.n.)

« Előző | Következő »