Bevezetés a gyermekkor történetébe

- Bevezetés a gyermekkor történetébe
- Tartalomjegyzék
- 1. A gyermekkortörténet historiográfiája
  - 1.1. Új tudomány születése
  - 1.2. A gyermekkortörténet bölcsőjénél
  - 1.3. Ariès mellett és ellen
    - 1.3.1. Ariès-követők: a „diszkontinuitás-elmélet” képviselői
    - 1.3.2. Ariès-kritikusok: a „kontinuitás-teória” hívei
  - 1.4. Lloyd DeMause pszichogenetikus fejlődésmodellje
  - 1.5. Újabb korok, újabb elméletek
  - 1.6. A gyermekkor mint társadalmi konstrukció
  - Kérdések, feladatok
- 2. A reformáció és a kora újkor gyermekképe
  - 2.1. Luther gyermekfelfogása
  - 2.2. „Evilági aszkéták” nevelése
  - 2.3. Nevelési útmutatók, illemtankönyvek gyermekképe
  - 2.4. A tömeges oktatás kialakulása: egy zárt világ születése
  - 2.5. Ambivalencia a családi nevelés hétköznapjaiban
  - 2.6. Törődés a gyermekekkel – holland és magyar hétköznapok
  - Kérdések és feladatok
- 3. A „nevelés évszázada”
  - 3.1. Nevelés minden áron
  - 3.2. Az életben maradás esélyei
  - 3.3. Megszabadulás a gyermektől
  - 3.4. Lassú változások a családon belül
  - 3.5. A változások okai
  - 3.6. A pedagógiai pamfletirodalom felvirágzása
  - 3.7. A felvilágosult abszolutizmus gyerekképe
  - 3.8. Rousseau kettős arca
  - 3.9. Rousseau hatása
  - Kérdések és feladatok
- 4. A változások kora: a 19. század
  - 4.1. „Otthon, édes otthon”
  - 4.2. A gyermeklét új elemei
  - 4.3. Az anyaság új dimenziói
  - 4.4. Apák új szerepben
  - 4.5. A gyermekmunka
  - 4.6. „Fekete pedagógia” és testi fenyítés
  - 4.7. A gyermek évszázadának hajnalán
  - Kérdések és feladatok
- 5. A „gyermek évszázada”?
  - 5.1. Mítoszteremtés és demitologizálás
  - 5.2. A behaviorizmus gyermekképe
  - 5.3. A szófogadó gyermek
  - 5.4. Az önérvényesítő gyermek
  - 5.5. Nevelési tanácsadó irodalom Magyarországon a második világháború után
  - Kérdések és feladatok
- Irodalomjegyzék

« Előző | Következő »

# 4.2. A gyermeklét új elemei

Az új gyermekbútorok születése is jelzi a gyermek szerepének egyre hangsúlyozottabb felértékelődését a 19. században. A kicsik egyre inkább a család középpontjába kerültek. Nemcsak a velük kapcsolatos szülői érzelmek intenzitása fokozódott, hanem egyre inkább úgy tekintettek rájuk, mint a család egzisztenciális létének zálogára, a jövő biztosítékára. A gyermek – főként a fiúgyermek – mint a család folytonosságának letéteményese azt a képzetet keltette a szülőkben, hogy hatalmuk van az idő, az elmúlás fölött. Stendahl rezignáltan ezt írta apjáról: „Nem emberként szeretett engem, hanem csak mint fiát, mint a családi név örökösét” (idézi: Perrot, 1999. 154).

Ernest Legouvé (1807-1903), több sikeres színpadi mű szerzője, és egyben a francia akadémia tagja 1867-ben így írt az új gyerekfelfogásról: „Gyermek urak! Vagyis más szavakkal gyenge lények, kiket erősíteni kell gyöngéd és férfias neveléssel egyaránt, mely óv és edz; fejledező jellemek, melyeket tanulmányozni kell ama folytonos és előrelátó gondoskodással, mely a rossz orvoslását a rossz elfojtásában keresi; alig jelentkező értelmi tehetségek, melyek az anya és a tanító kettős befolyása alatt fokonként fejlenek; kezdő iskolások, kik tanítványokká fejlenek, a nélkül, hogy megszűnnének a család gyermekei lenni és az iskolai életben is megőrzik a családi élet benyomásait; serdülő ifjak, kiket a jövő zálogának tartunk és mindenekelőtt önkormányzatra szoktatunk; fiatal barátok, kiket óvatos bizalommal a család minden ügyébe beavatunk; érett ifjak, kiket maguk az atyák készítenek elő, hogy sikeresebb, fokozottabb munkálkodással lépjenek helyünkbe: végre röviden összefoglalva gyermek urak, vagyis más szavakkal hallhatatlan és szabad lények!” (Legouvé, 1878, 5. Kiemelés: P. B.).

A gyerekekbe való érzelmi és anyagi „befektetés” tárgya abban a korban még nem elsősorban a gyerek mint önértékekkel rendelkező egyéniség volt, hanem a társadalmi elvárás, a szerepeknek való megfelelés igénye. A gyermek ugyanis nemcsak a családhoz tartozott, hanem tágabb közösségekhez is, mint például a nemzet. Úgy tekintettek rá, mint a jövő polgárára, katonájára, akinek kötelességei lesznek nemzetével szemben. Egyre többen kíséreltek meg beavatkozni a családok életébe – főleg, ha a családban nagy volt a szegénység –, miközben a gyerek érdekét hangoztatták. Politikusok, filantróp gondolkodású népnevelők, orvosok akarták a gyermekeket megóvni, nevelni és fegyelemre szoktatni, s ha kell kiemelni a családból (Perott, 1999, 154).

Ha ismét DeMause fejlődésmodelljéhez fordulunk, akkor a gyerek-szülő kapcsolat humanizálódásának folyamatát leképező görbéről azt olvashatjuk le, hogy a 19. század uralkodó gyermek-attitűdje a gyermek szocializációja, társadalmasítása köré rendeződik (lásd: 1. fejezet).

A pedagógiában elméletek egész sora születik a társadalom szempontjából hasznos állampolgárrá nevelés módozatairól, s ezek a teóriák az iskolák hétköznapi életében is nyomot hagytak. Az iskolára egyre többen úgy tekintettek, mint a beilleszkedésre és önálló életvezetésre képes emberek nevelésének színterére.

Ennek az elvárásnak a fonákságait ábrázolja egy korabeli művész, Oskar Pletsch. A képen látható iskola kapuján kész „férfiak” (zsebre dugott kezű, felnőttes, rezignált arckifejezésű fiúk) és kész „gazdasszonyok” (köténybe és kendőbe öltöztetett lányok) lépnek ki, akiknek nevelése-képzése már befejeződött. Semmi gyermekies vonás nincs ezeken az alakokon. Felnőttek ők, akik készen állnak az élet megpróbáltatásaira:

15. Oskar Pletsch: Nevelőintézet, 1858.

A 19. századi gyermek fő feladata tehát a társadalomba való, lehetőleg zökkenőmentes beilleszkedés volt. A család érzelmeket és anyagiakat „fektetett be” a gyerekekbe, s nekik – iskolai előmenetelben, életpálya választásában – teljesíteniük kellett az elvárásokat. Ha a szülők ambícióinak, elvárásainak való megfelelés nem sikerült maradéktalanul, a kimondott és kimondatlan szemrehányások nem maradtak el. Példaként Stendahl és Baudelaire gyermekkorát említhetjük: mindketten „rossz fiúnak” érezték magukat, s ezért hétköznapjaikra a bűntudat nyomta rá bélyegét.

A század gyermekkel kapcsolatos attitűdjére sajátos kettősség, ambivalencia jellemző. A kisgyermek jóval több figyelemben részesült, mint korábban, de a serdülők már egyre inkább a meg nem értés, és gyanakvás falába ütköztek. A pubertást – akárcsak Rousseau – kritikus szakasznak tekintették orvosok, pedagógusok és szülők egyaránt. Doktori értekezések tucatjai születtek 1780 és 1840 között a serdülő fiúk és lányok „rossz szokásainak” gyógymódjáról.

Az ifjúkort a közfelfogás egyre inkább egy olyan életszakasznak tekintette, amely potenciális veszélyeket rejt nem csak az egyénre, hanem a társadalomra is. A „fekete pedagógia” – melynek kissé bővebb bemutatására még visszatérünk – is ebben a korszakban gyökerezik: a nevelési tanácsadó irodalom új vezérmotívuma lesz a viselkedési hibák megfélemlítéssel, elrettentéssel történő „gyógyítása”.

« Előző | Következő »