Bevezetés az irodalomtudományba

- Bevezetés az irodalomtudományba
- Tartalomjegyzék
- Előszó
- I. INTÉZMÉNYTÖRTÉNET
  - I. 1. Egyetemek és akadémiák a késői középkorban és a korai újkorban (Balázs Mihály)
  - I. 2. Az irodalom intézménytörténete a 18-19. században (Gere Zsolt)
    - I.2.1. Az intézmény fogalma
    - I.2.2. Az irodalom intézményei
    - I.2.3. A Magyar Tudományos Akadémia
    - I.2.4. A Kisfaludy Társaság (1836-1952)
  - I. 3. Ellenőrző kérdések és feladatok az Intézménytörténet című fejezethez
- II. FILOLÓGIA
  - II.1. Fejezetek a filológia történetéből (Fazekas Sándor)
    - II.1.1. Antikvitás
    - II.1.2. A filológia a középkorban
    - II.1.3. A filológia reneszánsza – a reneszánsz filológia
    - II.1.4. Felvilágosodás
    - II.1.5.A modernkori filológia
  - II.2. Legfontosabb módszertani eljárások és szakkifejezések (Fazekas Sándor)
    - II.2.1. A stemma
    - II.2.2. Kiadástípusok
    - II. 2. 3. Fontosabb szakkifejezések listája
    - II. 2.4. Íráshordozók és medialitás
  - II. 3. Digitális filológia (Labádi Gergely)
    - II.3.1. A számítógép mint eszköz
    - II.3.2. A könyvbeli szöveg
    - II.3.3. A számítógép mint médium – a szöveg az információs társadalomban
    - II.3.4. A digitális szöveg
    - II.3.5. Mihez kezd(j)ünk a digitális szöveggel?
    - II.3.6. Digitális szöveg- és tanulmánygyűjtemények, könyvtárak
  - II. 4. Ellenőrző kérdések és feladatok a Filológia című fejezethez
- III. RETORIKA (Ötvös Péter)
  - III. 1. Rövid történet
  - III. 2. A retorikai beszéd felosztása
  - III. 3. Példa a beszédnemek irodalmi használatára
    - III. 3. 1. Petőfi Sándor: Füstbe ment terv
    - III. 3. 2. József Attila: Arany
    - III. 3. 3. Akartok-e rabok lenni?
  - III. 4. Feladatok és kérdések a Retorika című fejezethez
- IV. VERSTAN (Bognár Péter)
  - IV.1. Alapvetés
    - IV.1.1. Az ismétlődés fogalma
    - IV.1.2. Verstan és poétika
    - IV.1.3. Verstan és előadásmód
  - IV.2. Magyar vers, magyar verstan
    - IV.2.1. Nemzeti versidom
    - IV.2.2. Versidomvita
  - IV.3. Általános metrika
    - IV.3.1. A Jakobson–Lotz-axiomatika
    - IV.3.2. Metrikai összetevők + metrikai szabályok
    - IV.3.3. Nyelvi összetevők + metrikai szabályok
      - IV.3.3.1. Összetevők
        - IV.3.3.1.1. A megfelelések fajtái
        - IV.3.3.1.2. A numerikus szabályozottság tárgya
      - IV.3.3.2. Szabályrendszer
        - IV.3.3.2.1. A numerikus szabályozottság elve: szám
        - IV.3.3.2.2. A numerikus szabályozottság elve: tartalom
        - IV.3.3.2.3. A numerikus szabályozottság elve: szám és tartalom
  - IV.4. Példatár a metrikai elemzésekhez
    - Átkozott legyen az éj
    - Angyaloknak nagyságos asszonya (RPHA 99)
    - Mikor Szennakerib az Jeruzsálemet (RPHA 940)
    - Elmelkedesek az örökke-valoságrol (RMKT 17, 9. 77/s)
  - IV. 5. Ellenőrző feladatok és kérdések a Verstan című fejezethez:

« Előző | Következő »

# IV.3.3.1. Összetevők

Nyelvi összetevő (a továbbiakban: „összetevő”) minden olyan nyelvi elem, amellyel szemben az adott nyelv jólformáltsági feltételeket fogalmaz meg (függetlenül attól, hogy grammatikai vagy metrikai szabályok hozzák-e létre).

Amikor a Jakobson–Lotz-axiomatikát bíráló Horváth Iván a szótagot metrikai kategóriának tekinti, más definícióból indul ki. Táblázatából arra következtethetünk, hogy a szótagot azért sorolja a metrikai összetevők közé, mert metrikai szabályok hozzák létre. (Ezek a szabályok azt határozzák meg, hogy mely fonémák képezhetnek az adott nyelvben hangossági csúcsot, illetve, hogy a hangossági csúcsok milyen távolságra lehetnek egymástól). Horváth Ivánnak tehát igaza van, amikor úgy fogalmaz, hogy „a szótag a köznapi beszédben is metrikai kategória”,[1] amennyiben a beszédhangokat metrikai szabályok rendezik szótagokká, de a metrikai vizsgálat számára ebből a megfigyelésből csak annak belátása következik, hogy a grammatika metrikai jellegű szabályokat is tartalmazhat. Ha egy nyelv grammatikája előírja, hogy a beszédhangok bizonyos szabályok szerint szótagokat hoznak létre, akkor a szótagokat grammatikai kategóriának kell tekintenünk, különben az adott nyelv összes grammatikailag jólformált megnyilatkozását versként volnánk kénytelenek értelmezni.

Tegyük fel, hogy a nyelvi jel egy jelölő és egy jelölt kapcsolatából épül fel, úgy, ahogy Saussure elképzelte (tehát a jelölő a beszédhang pszichikai lenyomataként, a jelölt fogalomként, jelentésként realizálódik). Ebből az következik, hogy a nyelvi jelfolyamnak is két oldala kell, hogy legyen, egy hangzó és egy jelentéssel bíró.

Tegyük fel, hogy a jelfolyam mindkét szintjén léteznek összetevők.

Tegyük fel, hogy a vizsgálandó metrikai hagyomány a következő összetevőkből építkezik. A jelölő szintjén: beszédhang, szótag; a jelölt szintjén: morféma, szintagma, mondat.

Lotz és Jakobson eljárását követve tekintsük most az összetevőket a rendszer primitívjeinek.

A példának tekintett, fiktív versrendszer összetevőinek felsorolása alapján is világos, hogy az összetevők származhatnak a nyelvi jelfolyam csak egyik vagy csak másik oldaláról. Mind a hangfolyamként (ill. ennek pszichikai lenyomataként) felfogott jelölő, mind a fogalomként felfogott jelölt szintjén elkülöníthetők olyan entitások, amelyeknek nincs vagy a versrendszeren belül nem kihasznált a nyelvi jelfolyam másik síkján megjelenő ekvivalense. A jelölő szintjén beszédhangként funkcionáló hangszakasznak a nyelvi rendszeren belül van ugyan jelöltje (fonéma), de a vizsgálat tárgyává tett, versrendszerben a fonéma jelentés-megkülönböztető szerepe nem szerkezeti elem. A beszédhanggal szemben a szótagnak nincs jelölt szintű megfelelője, a fennmaradó három, jelölt szintű összetevőnek (morféma, szintagma, mondat) viszont, ha esetleg van is jelölő szintű ekvivalense, az akkor sem vesz részt a metrikus szerkezetek kialakításában.

[1] Uo., 137.

« Előző | Következő »