Bevezetés az irodalomtudományba

- Bevezetés az irodalomtudományba
- Tartalomjegyzék
- Előszó
- I. INTÉZMÉNYTÖRTÉNET
  - I. 1. Egyetemek és akadémiák a késői középkorban és a korai újkorban (Balázs Mihály)
  - I. 2. Az irodalom intézménytörténete a 18-19. században (Gere Zsolt)
    - I.2.1. Az intézmény fogalma
    - I.2.2. Az irodalom intézményei
    - I.2.3. A Magyar Tudományos Akadémia
    - I.2.4. A Kisfaludy Társaság (1836-1952)
  - I. 3. Ellenőrző kérdések és feladatok az Intézménytörténet című fejezethez
- II. FILOLÓGIA
  - II.1. Fejezetek a filológia történetéből (Fazekas Sándor)
    - II.1.1. Antikvitás
    - II.1.2. A filológia a középkorban
    - II.1.3. A filológia reneszánsza – a reneszánsz filológia
    - II.1.4. Felvilágosodás
    - II.1.5.A modernkori filológia
  - II.2. Legfontosabb módszertani eljárások és szakkifejezések (Fazekas Sándor)
    - II.2.1. A stemma
    - II.2.2. Kiadástípusok
    - II. 2. 3. Fontosabb szakkifejezések listája
    - II. 2.4. Íráshordozók és medialitás
  - II. 3. Digitális filológia (Labádi Gergely)
    - II.3.1. A számítógép mint eszköz
    - II.3.2. A könyvbeli szöveg
    - II.3.3. A számítógép mint médium – a szöveg az információs társadalomban
    - II.3.4. A digitális szöveg
    - II.3.5. Mihez kezd(j)ünk a digitális szöveggel?
    - II.3.6. Digitális szöveg- és tanulmánygyűjtemények, könyvtárak
  - II. 4. Ellenőrző kérdések és feladatok a Filológia című fejezethez
- III. RETORIKA (Ötvös Péter)
  - III. 1. Rövid történet
  - III. 2. A retorikai beszéd felosztása
  - III. 3. Példa a beszédnemek irodalmi használatára
    - III. 3. 1. Petőfi Sándor: Füstbe ment terv
    - III. 3. 2. József Attila: Arany
    - III. 3. 3. Akartok-e rabok lenni?
  - III. 4. Feladatok és kérdések a Retorika című fejezethez
- IV. VERSTAN (Bognár Péter)
  - IV.1. Alapvetés
    - IV.1.1. Az ismétlődés fogalma
    - IV.1.2. Verstan és poétika
    - IV.1.3. Verstan és előadásmód
  - IV.2. Magyar vers, magyar verstan
    - IV.2.1. Nemzeti versidom
    - IV.2.2. Versidomvita
  - IV.3. Általános metrika
    - IV.3.1. A Jakobson–Lotz-axiomatika
    - IV.3.2. Metrikai összetevők + metrikai szabályok
    - IV.3.3. Nyelvi összetevők + metrikai szabályok
      - IV.3.3.1. Összetevők
        - IV.3.3.1.1. A megfelelések fajtái
        - IV.3.3.1.2. A numerikus szabályozottság tárgya
      - IV.3.3.2. Szabályrendszer
        - IV.3.3.2.1. A numerikus szabályozottság elve: szám
        - IV.3.3.2.2. A numerikus szabályozottság elve: tartalom
        - IV.3.3.2.3. A numerikus szabályozottság elve: szám és tartalom
  - IV.4. Példatár a metrikai elemzésekhez
    - Átkozott legyen az éj
    - Angyaloknak nagyságos asszonya (RPHA 99)
    - Mikor Szennakerib az Jeruzsálemet (RPHA 940)
    - Elmelkedesek az örökke-valoságrol (RMKT 17, 9. 77/s)
  - IV. 5. Ellenőrző feladatok és kérdések a Verstan című fejezethez:

« Előző | Következő »

# III. 3. 1. Petőfi Sándor: Füstbe ment terv

Egész úton – haza felé –
Azon gondolkodám:
Miként fogom szólítani
Rég nem látott anyám?

Mit mondok majd először is
Kedvest, szépet neki?
Midőn, mely bölcsőm ringatá,
A kart terjeszti ki.
S jutott eszembe számtalan
Szebbnél szebb gondolat,
Míg állni látszék az idő,
Bár a szekér szaladt

S a kis szobába toppanék…
Repült felém anyám…
S én csüggtem ajkán …szótlanul…
Mint gyümölcs a fán.

Duna-Vecse, 1844. április 5-10 között[1]

Olyan versszöveg ez, amelyhez régóta csakis honesztusan (tisztelettel) viszonyul a magyar kulturális konvenciókat (legerősebben az általános- és középiskolából) ismerő olvasó.[2] Gyönyörű idillnek értjük és elfogadjuk, mint a fiúi szeretet őszinte megnyilvánulását. Ha nem is igazán korszerűek az olyan megközelítések és terminusok, mint a “maga mögött hagyott múlt mesterdarabja”,[3] vagy “nemcsak a tájat, az emberi érzelmek világát is a nép jegyében teremti újjá,”[4] annyi feltétlenül bizonyos, hogy a szöveg üzenete legvédettebb családi kapcsolatunkat érinti. Eminensen alkalmas tehát az érzelmek felkeltésére, amit a retorika a pathosz [5] terminusával jelöl. Igaz, hogy “az iskolás pedagógia, az elszürkülő irodalomórák unalmassá koptatták” Petőfi Sándor legtöbb “fesztelen otthonosságú családversét”,[6] nehezen tudunk tehát irodalmon kívüli patetikus szólamok nélkül beszélni a Füstbe ment terv látszólag egyszerű, az anya-gyermek s a gyermek anya viszony intim gyengédségét etc. felmutató szövegéről.[7]

Vannak életrajzi segítségeink.[8] Tudjuk, hogy az 1844-es esztendő nagyon nehezen indult, de azután jól sikerült. Csak utalnék a költői (és egyúttal személyes) sikerekre (Debrecenből Pestre gyalogolva végül megszerzi Vörösmarty Mihály szimpátiáját s a Nemzeti Kör határozatott hoz a Versek kiadására),[9] megírja retorikailag teljesen felkészült szatirikus eposzát s gondol immár régen (a források szerint legalább másfél éve nem) látott szülei felkeresésére is. Igaz, hogy aztán István öccsére (Pistikámra) bízza a róluk való gondoskodást (Tégy érte, amit tenni bír erőd; / Légy jó fiú és gyámolítsad őt, bíztatja apjuk segítésére, s továbbá anyánkat, ezt az édes jó anyát, / O Pistikám, szeresd, tiszteld, imádd! / Mi ő nekünk? azt el nem mondhatom, / Mert nincs rá szó, nincsen rá fogalom;), mindazonáltal családi kapcsolatait versekben (üzenetet megformáló s egyúttal értékítéletet hordozó deklaratív versszövegekben) is igyekszik láttatni. A kimondhatatlanság toposza jól ismert mind az egyházi (vagy azokhoz szorosabban kötődő), mind a profán szövegekből.[10] Szerepeltetése itt is egyszerűen csatlakozást jelent egy alkotói eljáráshoz, a kimondhatatlanság nyelven túli dimenziójának hatásos (vagy annak vélt) szerepeltetéséhez. A Füstbe ment terv azonban retorikailag más megoldást mutat. Az előkészítés (haza – anya - bölcső; az erkölcsileg s érzelmileg kifogástalan megszólalás lehetőségének, illetve a legszebb szavaknak keresése) ugyan ezt valószínűsíti, hiszen előhívja olvasóiból az európai kultúrkörben jól ismert (Petőfinél sem ritka) kimondhatatlanság-toposzt, ám végül meglepetéssel szolgál. A negyedik strófában a szólamok befejezetlenségét tipográfiai megoldások is jelzik (kipontozás), mégpedig hatásos gradatioval[11] (a harmadik sort ugyanis kétszer szakítja meg). A detractio fokozását látjuk itt, ami szokatlan eljárás. Normális körülmények között a detractio szükséges mondatelemet hagy el oly módon, hogy a kihagyott szó, vagy szószerkezet az összefüggésből kikövetkeztethető legyen.[12] Nos, itt az olvasó (éppen a kipontozások miatt kevéssé a hallgató) legfőbb honesztus értékeiről van szó s a helyzet által előhívott legvalószínűbb reagálásról: pl. nincs rá szó, nincsen rá fogalom. Petőfi Sándor a helyzet kihagyásos (detractio) leírásakor építeni látszik ez olvasói tapasztalatra, a per detractionem duplán strukturált harmadik sorával lezárt fokozás tipográfiai jelzéssel utal ugyanis erősen a hallgatás, elhallgatás, a szótlanság, a kimondhatatlan retorikai helyzetére. Szemantikailag is megerősíti ezt: (…) szótlanúl (…), ami harmonizál várakozásainkkal, hiszen eddigre már fel vagyunk készülve a kimondhatatlanság megtapasztalására. Kevésbé vagyunk azonban arra, hogy a beszéd nemeit ily hirtelen s ily kontrárius (ellentétes) módon lehessen megváltoztatni: a peroratio[13], ahol is hagyományosan az érzelmi célzatnak kellene dominália, a genus honestum után itt egy másik beszédnem, a humile mezejébe lép. A humilis, humilitas az alacsony (az olvasó számára egyenesen érdektelen) megszólalás szintje. A közhelyek, közmondások, jól ismert szólások alkalmazásának, a kevésbé invenciózus megoldásoknak genusa ez, a felkészületlen beszélő terepe: ő olyan megoldást választ, amely a legkevésbé sem követel intellektuális erőfeszítést. A populáris beszédmód, az ismert, megszokott formák alkalmazása ugyanakkor nagyon hatásos lehet éppen a kényes ízlésű alkotók esetében is.[14] Azoknál, akik a retorika elméletéből tudják, miképpen lehetséges átjárni a generák között.

Petőfi Sándor értette ezt és a kimondhatatlanság - toposzát keresetlen, nagyon elterjedt, azonnal alkalmazható közhellyel szemantizálta. Úgy hallgatott tehát, hogy közben beszélt, de csakis közhelyekben.[15]

[1] A kritikai kiadás 139. számú verse (Petőfi Sándor összes művei I. szerk,: Kiss József, Budapest, Akadémiai Kiadó, 1973). Először Hiú terv címmel jelent meg Császár Ferenc Aradi Vészlapok című almanachjában (1844; 390). A hiú jelzőt maga Petőfi javította a Nemzeti Kör által kiadott első kötetének (Versek, 1844. november 10.) előkészítésekor Füstbe ment-re, az utolsó előtti sor függtem szavát viszont nem ő, hanem valószínűleg Császár Ferenc változtatta meg (= csüggtem). A Petőfi-szótár (Petőfi Sándor életművének szókészlete) Második kötet G-M. (szerk.: J Soltész Katalin, Szabó Dénes, Wacha Imre) Budapest, 1978. a csügg = függ,/ lóg szót csakis negatív értelemben ismeri (lekötve csügg … egy rövid bilincsen; ill. Mint malomkő csügg rajtam etc.). A függ ige ezzel szemben dominánsan pozitív értelmű (pl. a falakon szép festmények függöttek; különféle címerek függöttek; függni fog szívemben képed, Ottan függtem én Testvéreimmel szülőnk kebelén, etc.) Az akasztott ember és tárgy is függ természetesen, de politikai szempontból ennek gyakorta pozitív jelentése van (v.ö.: Petőfi-szótár függ [1150-1151]).

A versbeszéd retorizáltságának és a hallgatók elvárási horizontjának szempontjából fontosnak tartom a retorikai causa (ügy) fentebb már ismertetett fajtáinak vizsgálatát. Erkölcsi szempontból becsületes nem (genus honestum) a kifogástalan ügyet képviselő magatartás és viselkedés. A genus honestum tehát olyan beszédmód, amikor a beszéd (illetve a szöveg) teljességgel megfelel a publikum (hallgatók illetve olvasók) értékeinek, igényeinek és várakozásainak.

[2] A vers legelső, egyébként nagyon tekintélyes méltatói is honesztusan szóltak már: Toldy Ferenc ismertetést írt a kötetről (1845. március 4. Budapesti Híradó, 147.) s itt több olyan verset is megemlít (köztük ezt is), amelyekben „a fiúi szeretet ritkán feltűnő motívumai csendülnek meg”. (Kritikai kiad. 251.) Császár Ferenc nemhogy elfogadta közlésre a verset, de fizetett is 3 forintot pengőben (1844. április 18.) s későbbi kritikájában pedig a költő második korszakának kivételesen kiemelkedő darabjai közé számította.

[3] Illyés Gyula: Petőfi, Budapest, 1952. “Dunavecsén írja meg az album-költészet, mintegy a maga mögött hagyott múlt mesterdarabját, a Füstbe ment terv-et.” És itt, illusztrációként és elemzését argumentálva idézi a vers első kettő s utolsó kettő sorát. i.m.: 84.

[4] v.ö.: A magyar irodalom története, főszerkesztő: Sőtér István, III. kötet, szerk. Pándi Pál, Budapest, 1965. A szerző (Pándi Pál) A “költészeti forradalom” című alfejezetben tárgyalja a Füstbe ment terv-et. A keletkezés évét kitüntetetten fontosnak tartja az életmű szempontjából: ekkor, 1844-ben, Petőfi ”összeötvözi a népdalok, a népélet hangját, felfogását a sokfelé megfordult ember, a falut – várost ismerő költő tapasztalatával”, i.m. 745. A versszövegről (Füstbe ment terv) mindazonáltal nem esik itt részletesebben szó, pusztán a címe szerepel a felsorolásban: i.m. 746.

[5] Az érzelmek felkeltésének „két fajtája létezik, az egyiket görögül pathosznak nevezik, amit (…) érzelemnek hívunk, a másikat éthosznak” amit erkölcsnek fordítanak. „A pathoszt tehát felkorbácsolt érzelemnek, az éthoszt szelíd és nyugodt érzelemnek mondták, egyszóval amaz parancsol, emez meggyőz”: Marcus Fabius QUINTILIANUS i.m., 6, 2, 8-24;

[6] Agárdi Péter: István öcsémhez. in: Petőfi állomásai (Versek és elemzések), Budapest, 1976. 58-84. Az idézett hely: 59. A tanulmány egyébként nagyon sok idézőjelbe tett (tehát tudományosan bizonytalan) terminussal terhelt: pl. “divatosabb”, “nemzetpedagógia”, “pozitív”, “negatív”, “igazi”, “naiv” (59.) etc. Ideje volna egyszer az értekező prózában használt idézőjeleket tipologizálni és értelmüket alaposan elemezni.

[7] A versszöveg vélhetően ilyen szempontból való mellőzésének fontos példája Margócsy István nagyon inspiratív könyve (Petőfi Sándor. Kísérlet, Korona Kiadó, Budapest, 1999). Valószínűleg ott kellett volna a szöveget bemutatnia, ahol a romantika által kínált nagy költőszerepeket értelmezi (i.m. 104 ff.). A vers nem szerepel a versek címmutatójában sem (i.m. 301-311). Úgy gondolom, ennek az lehet az oka, hogy a „szélsőségesen individualista vallomásos költő” (i.m. 107.) családi kapcsolataihoz a jól ismerteken kívül nem kívánt mást hozzátenni.

[8] Tisztában vagyok azzal (s módszeremben is ezt követem), hogy az igazolható életrajzi tények csak korlátozottan segítik a szövegelemzést. Mindazonáltal elismerem az életrajzi vonatkozásokra kitüntetetten támaszkodó megközelítések jogosságát is.

[9] A Debrecenből Pestre gyaloglás legendájához ritkán tesszük hozzá, hogy Egertől már szekéren utazott. Mindez természetesen nem csökkenti nagy elszánásának értékét.

[10] toposz (topoi): az inventio tárgyalja az érvelés forrásait, a lehetséges érveket ugyanakkor csoportosítja és felsorolja a helyeket (topoi), ahonnan azok vehetők. A kimondhatatlanság toposzáról v.ö.: Ernst Robert Curtius: Europäische Literatur und lateinisches Mittelalter, Bern, 1948. Köztudottan itt olvashatunk legtöbbet a toposz történetéről. A könyv magyar fordítása folyamatban van, részletek (pl. a 4. fejezet) megjelentek: Ernst Robert Curtius: A retorika. Pompeji, Szeged, 1991. 2. 97-125. Fordította: Molnár Andrea.

[11] gratatio (fokozás) szintaktikai alakzat, az adiectio (bővítés, hozzáadás) esete;

[12] v.ö.: Szabó G. Zoltán-Szörényi László: Kis magyar retorika, Budapest, 1988. 144. ff.

[13] peroratio (befejezés)

[14] Horváth Iván pl. nagyon hatásosan mutatja be a populáris regiszter “rendkívüli, noha hivatalosan el nem ismert befolyását” Osvát Ernő és haldokló leánya Kosztolányi Dezső által is feldolgozott példáján. (Horváth Iván: Balassi költészete történeti poétikai megközelítésben, Budapest, 1982. 220-221.)

[15] Kerényi Ferenc szép elemzése (Miért szép? A magyar líra Csokonaitól Petőfiig, Gondolat, Budapest, 1975. 396-404.) nagyon inspiratív volt az én értelmezésem számára is. Kerényi biográfiai és költészettörténeti kontextusba helyezi a verset s megfejti a közmondás szerepeltetését is: "két közmondás él szellemi hátországában. 'Gyümölcséről ismerni meg a fát' - mondjuk olykor ma is. Petőfi korában még ismerték és használták a másikat is, amelyik idevonható: 'Legkésőbb érő gyümölcs a gyermek.’ Itt, az utolsó sorban valóban így, a közmondások kipróbált igazságával, örök érvényességével történik a feloldás: a költő fiú hazaérkezett (…) Most bizonyított: mint fiú érzelmei szótlanságával, mint költő a megírt verssel.” (i.m. 404). Értelmezésem végül eltér Kerényiétől: én azt hangsúlyozom, hogy Petőfi Sándor nem érzelmileg, hanem retorikailag alkotta meg szövegét.

« Előző | Következő »