Jegyzetek a nyelvről

- Jegyzetek a nyelvről
- Bevezető
- Első rész: Beszédképzés, beszédtechnika
  - I. Hangtan: A magyar beszédhangok és tulajdonságaik
    - 1. A beszédszervek és működésük
    - 2. A magyar beszédhangok felosztása
    - 3. A hangok egymásra hatása a beszédben
      - 3.1. A magánhangzók egymásra hatása: magánhangzó-törvények
      - 3.2. A mássalhangzók egymásra hatása: mássalhangzó-törvények
    - 4. Az artikulációs bázis
    - 5. A szótag fogalma, szerkezeti felépítése
    - 6. Mondatfonetikai eszközök
      - 6.1. A magyar hangsúly
      - 6.2. A hanglejtés
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - II. Beszédtechnika a gyakorlatban, hangsúlyozási alapismeretek
    - 1. Beszédünk jellemzői
    - 2. A hangsúly és a hanglejtés
      - 2.1. Az értelmi hangsúly
      - 2.2. A beszédszünet
      - 2.3. A hangsúlyozás szabályszerűségei
        - 2.3.1. Hangsúlyos elemek a mondatban
        - 2.3.2. Hangsúlytalan elemek a mondatban
        - 2.3.3. A szünet, a kapcsolás és a tagolás
      - 2.4. Az érzelmi hangsúly(feladat)
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - Tesztkérdések - Beszédképzés, beszédtechnika
- Második rész: A szóbeli kommunikáció jellemzői
  - III. Beszédelemzés, társas érintkezés
    - 1. Társalgási szabályok
    - 2. A megszólításról
    - 3. Társalgási alapelvek
    - 4. A forduló
    - 5. A szomszédsági párok
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - IV. Kommunikáció az osztályteremben
    - 1. A tanár-diák interakció főbb sajátosságai
    - 2. Főbb udvariassági szabályok a tanórán
    - 3. Néhány didaktikai feladat kommunikációja
      - 3.1. Kérdezés
      - 3.2. Értékelés
      - 3.3. Instrukcióadás
      - 3.4. Tanári magyarázat
    - 4. Viselkedésszabályozás, az iskolai szocializáció néhány kommunikációs vonatkozása
    - 5. Rituálék az osztályteremben
    - 6. Nem nyelvi kommunikáció a tanórán
    - 7. A Pygmalion-effektus
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - Tesztkérdések - A szóbeli kommunikáció jellemzői
- Harmadik rész: Nyelvhasználati kérdések
  - V. Nyelvhelyesség: Idegen hatások és gyakori tévesztések a magyar nyelvben
    - 1. Idegen hatások, idegenszerűségek a magyar nyelvhasználatban
    - 2. Az idegen szavak ejtése és helyesírása
    - 3. Szótévesztés
    - 4. Szóláskeveredések
    - 5. Terpeszkedő kifejezések
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - VI. Nyelvhelyesség: Igekötők, ragozás, névmások, nyelvi babonák
    - 1. Igekötő-használati kérdések
    - 2. Nehézségek az ikes ragozásban
    - 3. A suksükölés – és ami körülötte van
    - 4. Egyes vonatkozó névmások használatáról – dióhéjban
    - 5. Nyelvi babonák
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - VII. Helyesírásunk problémásabb esetei: Egybe- és különírás, kis- és nagybetűs írásmód, tulajdonevek
    - 1. Helyesírásunk alapelvei
    - 2. Külön vagy egybe? Ez itt a kérdés…
      - 2.1. Az összetett szavak egybeírásának legtöbbször három fő oka van:
      - 2.2. Igekötős szavak
      - 2.3. A szóösszetételek fajtái
      - 2.4. Mozgószabályok
      - 2.5. Idegen írásmódú előtagot tartalmazó szóösszetételek esetén – a kiejtés függvényében – kétféle módon járhatunk el:
      - 2.6. Tulajdonnevet tartalmazó összetételek írásmódja
    - 3. Hogyan írjam: kisbetűvel, naggyal?
    - 4. A nevek toldalékolásának problémásabb esetei
    - 5. Tulajdonnevekből képzett melléknevek írásmódja – családnevek, földrajzi nevek:
    - 6. Intézménynevek, márkanevek, díjak, kitüntetések, címek
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - VIII. Helyesírásunk problémásabb esetei: Elválasztás, írásjelhasználat, rövidítések, számok
    - 1. Az elválasztás
    - 2. Az írásjelhasználat problematikusabb esetei
      - 2.1. Írásjelhasználat szavak között
      - 2.2. Idézőjel, idézet
      - 2.3. Írásjelhasználat – szavakon belül
    - 3. A fontosabb rövidítések, betű- és mozaikszók
    - 4. Számok írása és a keltezés – néhány fontos tudnivaló
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - IX. Levelezési ismeretek
    - 1.A hivatalos levél
    - 2.A magánlevél
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - X. Nyelvünk változatossága
    - 1. Nyelvjárások
    - 2. A magyar nyelv határon túli nyelvváltozatai
      - 2.1. A magyar mint kisebbségi anyanyelv
      - 2.2. A többközpontú magyar nyelv
      - 2.3. Miben különböznek a határon túli nyelvváltozatok?
      - 2.4. A határtalanítás programja
    - Ellenőrző feladatok
    - Irodalomjegyzék
  - Tesztkérdések - Nyelvhasználati kérdések
- Záró kérdéssor

« Előző | Következő »

# 2. A megszólításról

A különböző társadalmakra jellemző megszólítási szabályokat amerikai kutatók elsők között írták le, közülük is kiemelkednek Susan Moore, Ervin-Tripp és Paul Friedrich (1972). A „szabályokat” egy számítógép folyamatábráihoz hasonló módon ábrázolták.

A bal oldalon van az úgynevezett bemeneti pont. Innen elindulva kettős választások sorozata követi egymást. A diagram minden egyes útvonala a megszólítás valamilyen lehetséges alternatíváját eredményezi. A romboid alakú négyszögeknél választási lehetőségekhez érkezünk. Ezek azok a pontok, amelyek mentén a különböző társadalmi helyzetben lévő emberek különböző utakat választhatnak. Státusjelölt helyszínen értjük például a bírósági tárgyalótermet, az egyetemi szenátus vagy kongresszus helyszínét, ahol mindenki számára világosan jelennek meg a beosztások, rangok, tudományos fokozatok stb. A speciális státus a 19. században érvényes orosz megszólítási szabályrendszerben az orosz uralkodóra vagy magára az Istenre vonatkozik. Az ábrákban található rövidítések feloldása: VN – vezetéknév, KN – keresztnév, Ø – néven történő megnevezés hiánya, T – tegeződés, M – magázódás. (A cím a társadalmi helyzetre utal.)

Paul Friedrich (1972) szerint a 19. századi orosz megszólító névmás használata.

T = tegezési forma, M = magázási forma

Az amerikai megszólítási rendszer S. Ervin-Tripp (1972) szerint

Domonkosi Ágnes (2002) az ezredforduló magyar nyelvhasználatát vizsgálva Kenesei István nyomán legalább négy megszólítási és kapcsolattartási módot különböztet meg: a tegezést, a magázást, az önözést és a tetszikelést. Véleménye szerint „A legnagyobb gondot a megszólítási és kapcsolattartási formák rendszerében az okozza, hogy nincs semleges értékű, általános megszólítási mód, amely a nem tegeződő viszonyok mindegyikében alkalmazható, elfogadható lenne. Kicsit sarkított ugyan a következő megfogalmazás, amely egy 18 éves fiú véleménye, de jól mutatja azt, hogy megszólító formáink nem semlegesek: »A maga kissé bunkó, az önözés túl kimért, kissé majomkodó, túlzott tiszteletet, hivatalosságot sugároz«.”

Domonkosi Ágnes egyébként kutatása során a 2000-es évek elején a nem tegező viszonyokban három változási irányt különített el: „Az egyik ilyen jelenség a tetszikelés önállósodása, lehasadása a magázó és önöző formákról; a másik a maga megszólítás visszaszorulása és egyértelműen negatív stílusminősítésűvé válása; a harmadik pedig az ön megszólítás általánossá válása, semlegesedése, egyes átterjedése bizalmas viszonyokra is.”

Fülei-Szántó Endre (1994) a kit, kiket, mit, mi mindent szólíthatunk meg? kérdésre válaszolva a kommunikatív szituáció résztvevőinek számossága szerint tíz tipikus megszólítási szituációt különböztet meg. Ezek a következők: „1. ÉN–TE viszonylat (ez az alapszituáció) – a szemtől szembe (face-to-face) párbeszéd, a telefonon történő társalgás és a levélforma stb. tartozik ide; 2. ÉN–bárki (mindenki, az általános ember) – pl. reklám, hirdetés stb.; 3. ÉN–TI – pl. a retorika szituációja, katonai vezényszavak stb.; 4. MI–TE – pl. a megjelenő államfőt éljenző tömeg szituációja; 5. MI–bárki – pl. egy Kft. hirdetése; 6. MI–TI – pl. bizonyos görög drámák kórusai és ellenkórusai, vagy csoportok veszekedése; 7. ÉN–állat – pl. állatok hívogatása és terelgetése, állatnevek; 8. ÉN–Isten – pl. imádság kezdete; 9. ÉN–ÉN – pl. Oh, én szerencsétlen!; 10. ÉN–megszemélyesített világrészlet – pl. »Oh, természet, oh, dicső természet!« (…) Valamennyi szituációban fölmerül a megszólítás, valamint a kapcsolatminőséget jelző elemek sora is.”

R. Brown és A. Gilman (1960) a múlt század 60-as éveiben vetették fel a tegező (bizalmas, egyes számú) és a magázó (udvarias és grammatikailag többes számot jelző) formák használatának időbeli változását. Bár felvetésüket mások bírálták, túlontúl is egyszerűnek, de tulajdonképpen elfogadhatónak tartják napjainkig. Lényege a következő: már az ókori Rómában kialakult az a szokás, hogy a többes számú személyes névmást (M) egy személyre, a császárra vonatkoztatva is használták. Később ezt a formát használni kezdték más „hatalommal” rendelkezők is, először valószínűleg az egymás iránti tisztelet jeléül, később egyszerűen csak a távolságtartás jelzésére. Eközben a tegező forma (T, egyes számú alak) az úgynevezett intimitást szolgálta.

A szerzők a tegező formát (T) tehát a leereszkedés és intimitás, a magázódó formát (M) pedig a tisztelet és formalitás névmásának tekintették. Az ábrán láthatjuk, hogy a hatalmi viszonyok (vízszintesen) három szinten is jelentkeznek. Egyszerre van jelen a hatalmi tényező (feljebbvaló és alárendelt) és a szolidaritás (egyenlő). Függőlegesek a leereszkedés és a tisztelet azon tényezői, melyek meghatározzák a névmásválasztást. Elképzelésükben „nem szolidáris” egymással például a vendég és a pincér, a tiszt és a közkatona, a munkaadó és az alkalmazott; „szolidáris párok” viszont a szülő és a gyerek, a „jó” gazda és a „hű” szolga, a báty és az öcs.

Idővel lehetségessé vált az a helyzet, hogy a különböző társadalmi szinteken lévők is szolidárisak lehetnek egymással, azaz ellentmondás keletkezett: például a hatalom magázó formát vár, de a szolidaritás tegezőt. Ezt ábrázolja az alábbi kibővített ábra. A felmerült ellentmondás úgy oldódhat meg, hogy a „nem szolidárisok” kölcsönösen a magázást, a „szolidárisok” viszont a tegezést használják.

A fordítás a kultúrák és nyelvek közötti közvetítés fontos formája. Feladata csöppet sem egyszerű, hiszen gyakran kell olyat lefordítani, amely csak a forrásnyelv szociokulturális rendszerére jellemző, de a célnyelv kultúrájából, így nyelvéből is hiányzik. A nyelv tagolódása a társadalom tagolódását is jelzi, ám a társadalmak egymástól gyökeresen eltérőek lehetnek, ráadásul az időbeli távolság is döntő lehet.

A magyar vagy az orosz nyelvben, sok más nyelvhez hasonlóan, a tegezés és magázás – mely különböző névmásokban is megtestesül, – a szociális státus és szerep fontos mutatója. Miután ezeknek a névmásoknak az angolban nincs analogonja, előfordulhat, hogy még egy egyszerű mondat pontos lefordítása is gondot jelent. Magyarra lefordítani és az előbbieket jelezni nem probléma: Dosztojevszkij Félkegyelműjében Nasztaszja Filippovna tegezi a herceget, ezzel is jelezve környezetének, hogy köztük bizalmas viszony van. „Te vagy az, Jevgenyij Petrovics?” Az angol fordító viszont ezt úgy oldotta meg, hogy a hölgy szavait az intimitást jelző darling megszólítással egészítette ki: „Is that you, Eugene, darling?”

« Előző | Következő »