Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében

- Az értelmileg akadályozott gyermekről és felnőttről alkotott mentális kép történeti, kulturális változásai az elzáró intézményrendszer fejlődéstörténetének tükrében
- Előszó
- 1. fejezet: Bevezetés
  - 1.1. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott társadalmi kép történetének kutatása
  - 1.2. Az elméleti modell mint értelmezési keret
    - 1.2.1. A fejlődésmodell egy példája: Lloyd deMause pszichogenikus elmélete
    - 1.2.2. Ulrich Bleidick klasszikus fogyatékosságelméleti modellje (1977)
    - 1.2.3. A Könczei György és Hernádi Ilona által bemutatott fogyatékosságtudományi modellrendszer
  - 1.3. Történeti alapokon álló integrált modell-rendszer kísérlete
  - 1.4. Kérdések, feladatok
- 2. fejezet: Az ókori Kelet és az antikvitás emberének képe az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről
  - 2.1. Mezopotámia
  - 2.2. Olmékok
  - 2.3. Hellén kultúrák
  - 2.4. Róma
  - 2.5. Zsidó társadalom, korai kereszténység, vándorló barbár törzsek
  - 2.6. Kérdések, feladatok
- 3. fejezet: Értelmileg akadályozott gyermekkép és felnőttkép a középkorban
  - 3.1. Szent Ágoston felfogása a fogyatékos személyekrő
  - 3.2. Kolostorok, asylumok, árvaházak ˗ a fogyatékos személyek megsegítésére irányuló karitatív gondoskodás első intézményei
  - 3.3. Stigmatizált társalmi csoportok és a kirekesztés szimbóluma: a „Bolondok Hajója”
  - 3.4. Összefoglalás
  - 3.5. Kérdések, feladatok
- 4. fejezet: A reneszánsz, a humanizmus és a reformáció-ellenreformáció korának képe az értelmi fogyatékos emberről
  - 4.1. Boszorkányüldözés
  - 4.2. „Torzszülöttek”, monstrumok
  - 4.3. Az értelmi fogyatékos gyermekről alkotott kép Luther szövegeiben
  - 4.4. Udvari bolondok
  - 4.5. Diskurzus a Down-szindróma képi ábrázolásának a reneszánsz festészetben történő lehetséges megjelenéséről
  - 4.6. Az értelmi fogyatékosság ikonológiai ábrázolása a reneszánsz festészetben: a „bolondkő” eltávolítása
  - 4.7. Összefoglalás
  - 4.8. Kérdések, feladatok
- 5. fejezet: Az értelmi fogyatékos gyermekről és felnőttről alkotott kép változása az újkorban
  - 5.1. Az új „társadalmi érzékenység” és a kirekesztés intézményeinek kiépülése
  - 5.2. A „Közkórház”
  - 5.3. Az elzáró intézmények sajátosságainak további alakulása
  - 5.4. A „Bethlem”
  - 5.5. A „bolondsággal” kapcsolatos társadalmi érzékenység változásai az újkorban
  - 5.6. A nevelés és a felügyelet szerepének felértékelődése az újkor századaiban
- 6. fejezet: Egy lezáró-szintetizáló és új utakat kereső reformer: Philippe Pinel
  - 6.1 Korai évek, párizsi pártfogók
  - 6.2. A Bicêtre élén: egy mítosz születése
  - 6.3. Egy elfelejtett előfutár: Vincenzo Chiarugi
  - 6.4. Munkatárs és barát: Jean-Babtiste Pussin
  - 6.5. Az „erkölcsi kezelés” (le traité moral)
  - 6.6. Reformok a Salpêtrière-ben, szakirodalmi munkásság
  - 6.7. Tanítványok, követők és kritikusok. Pinel-interpretációk: pró és kontra
  - 6.8. Foucault olvasata Pinelről
  - Kérdések, feladatok
- Ellenőrző tesztfeladatok
- Irodalomjegyzék

« Előző | Következő »

# 5.2. A „Közkórház”

Figyelemre méltó az a folyamat, ahogyan a „nagy elzárás” (Foucault) intézményrendszere kiépült és megszilárdult ebben a korszakban. Párizsban 1656-ban hoztak rendeletet az ún. „Közkórház” elnevezésű komplex intézményrendszer létesítéséről, amely több intézetet foglalt magába. Ide tartozott például a Bic être és a Salp êtrière is.

A korábban katonai kórház céljaira szánt Bicêtre kórház-menhelyet 1642-ben nyitották meg a „szegényügy” iránti fogékonyságáról és az elesettek érdekében végzett missziós tevékenységéről közismert Vincent de Paul (1581-1660) támogatásával.[1] A hatalmas intézetbe Vince koldusokat, szegényeket, a társadalomból kitaszítottakat és értelmi fogyatékos személyeket egyaránt befogadott.

A király egy másik intézményt is udvari papjának adományozott, amely eredetileg lőporgyárként működött, innen ered a neve is: Salpêtrière (’salétrom’). (Winzer, 1993, 30.) Kezdetben – Vincent de Paul személyes karizmatikus hatásának köszönhetően – mindkét intézmény karitatív célú gyűjtő-befogadó menhelyként működött. A 18. századra azonban a Salpêtrière az értelmi fogyatékos nőket, a Bicêtre pedig az ugyanilyen fogyatékossággal élő férfiakat börtönszerű körülmények között elzáró intézménnyé vált. Bár az értelmi fogyatékos személyek jelenléte dokumentált, számuk mindazonáltal mindkét intézet esetében az elzártaknak alig 10 százalékát tette ki.

Kezdetben senki nem döbbent meg azon, hogy értelmi fogyatékos embereket, betegeket, nyomorban élő szegényeket, erkölcsileg megbélyegzetteket és bűnözőket egy fedél alatt tartottak fogva. Az 1700-as évek elején a Bicêtre lakóit az őrök megkísérelték öt kategóriába sorolni. Az elsőbe kerültek a királyi „pecsétes levelek” (lettres des cachet) alapján elzártak, a másodikba és a harmadikba a „jó szegények” és a „súlyosabban vagy könnyebben hűdöttek”, a negyedikbe az „elmebajosok” és „bolondok”, az ötödikbe pedig a nemi betegek, a lábadozók és a gyermekkorú bűzözők” (Foucault, 2004, 121.).

A Közkórház rendszeréhez tartozó e két intézmény falai között nem folyt gyógyítás, „elzárni való” kirekesztettek részére nem volt orvosi ellátás, a cél csak elkülönítésük és börtönszerű körülmények között való felügyelet alatt tartásuk volt.

Ezzel szemben a mai értelemben vett tulajdonképpeni kórházak, mint például a párizsi Hôtel-Dieu és a londoni Bethlem Royal Hospital („Bedlam”) falai között már sor került az értelmi fogyatékos elzárt személyek valamiféle kezdetleges kezelésére (például hánytatás, érvágás, purgálás), akik ezzel egyetemben a „beteg ember” társadalmi értelmemben vett szerepére, státusára is szert tettek. Ezzel a ténnyel függ össze, hogy a Bethlembe való bejutáshoz 1733-ig orvosi igazolás bemutatására volt szükség ahhoz, hogy az illető „gyógyítható”, tehát nem születésétől kezdve „idióta”, akit „állandó fogyatékosság sújt”. (Falret, 1864, 155, idézi: Foucault, 2004, 181.). Az értelmi fogyatékos személyek csak ettől kezdve nyerhettek elhelyezést a Bethlemben.

15. kép: A Bicêtre épülete a 19. század elején

A francia fővárosba visszatérve megállapíthatjuk, hogy orvosi értelemben vett tervszerű gyógyítás sokáig nem játszott szerepet ezekben a „Közkórház” rendszeréhez tartozó fogvatartó intézetekben, amelyek leginkább börtönhöz voltak hasonlatosak. Az elzárás valamilyen módon mindig az elzárt személy „megjavulását” célozta.

Foucault idézi például egy bizonyos François-Marie Bally nevű „tonzúrás klerikus” esetét, akit a király parancsára először a Bicêtre-be szállítanak, „ahol hároméves elzárást kell letöltenie”. Egy évvel később ezt a terminust olyképpen módosítják, hogy az illető „a gyengeelméjűek közt őrizendő, amíg teljes bűnbánatot nem tesz”. (Idézi Foucault, 2004, 166.)

Az elzárás tehát pedagógiai jellegű gesztus volt, amely általában egy többé-kevésbé behatárolt időtartamra korlátozódott vagy pedig az elzárt személy viselkedésében bekövetkezett jól érzékelhető változás bekövetkezéséhez kötötték. A börtönszerű körülmények között való fogvatartás közvetlen célja tehát a „megtérés”, a bölcsesség eljövetele volt, amely a személyt a korabeli vélekedés szerint kimozdította a bolondság státusából. A végső pedig cél a korabeli társadalmi normáknak, megfelelően viselkedő ember rekonstruálása, a „normalizálás” volt, de ezt a puszta bebörtönzéssel csak a legritkább esetekben tudták elérni. Leginkább csak akkor, amikor a szándékosan vagy tévedésből fogyatékos értelműként stigmatizált, de ép értelmű emberek viselkedése az elzárás kényszerének hatására „javult meg”.

Figyelemreméltó tény, hogy a korszak mentalitása önmagában az elzárásnak és a felügyeletnek is egyfajta korrekciós hatást tulajdonított az értelmi fogyatékosnak tartott személyeknél éppúgy, mint a korabeli normáktól eltérő, a „bolond” gyűjtőfogalma alá sorolt más egyének esetében is. Orvosi kezelés alkalmazása az újkor hajnalán még egyáltalán nem volt szükségszerű velejárója a rájuk kényszerített életformának.

[1] Vincent de Paul IV. Henrik király első feleségének, Valois Margitnak volt a házi káplánja. Páli Szent Vince néven avatták szentté.

« Előző | Következő »